ОСНОВНИ ПОЗНАНИЯ ЗА ИСЛЯМА

Председателство по религиозните дела – Диянет
МОЯТА ВЯРА

Редактори:
Проф. д-р Мехмед Емин Йозафшар – проф. д-р Реджаи Доган

Главен редактор:
Д-Р. Фатих Курт

Координатор на изданието:
Локман Арслан

Проект на:
Председателство по религиозните дела – Диянет, Отдел „Религиозно обучение”

Автори на раздели:
Раздел VI-VII-IX – проф. д-р Ердоган Пазарбашъ
Раздел I-IV-VIII – доц. д-р Али Кушат
Раздел II-III-V – доц. д-р Сюлейман Акюрек

Графичен дизайн и приложение
Угур Алтунтоп

Превод на български: Ведат Ахмед
Редакция на превода: Басри Чалъшкан
Редактор-стилист: Ваня Стефанова

Печат:
Başak Mat. Tanı. Hiz. İth. İhr. Tic. Ltd. Şti.
+90 312 397 16 17
Издателство на Председателството по религиозните дела – Диянет № 1225
Професионални книги № 105
Второ Издание, Анкара 2019
По решение на Висшия съвет по религиозните въпроси № 09.05.2016/23
2019-06-Y-0003-1225
ISBN 978-975-19-6554-7
Сертификат № 12930
© Главна дирекция „Религиозни издания”
на Председателството по религиозните дела – Диянет

Контакти:
Dini Yayınlar Genel Müdürlüğü
Yabancı Dil ve Lehçelerde Yayınlar Daire Başkanlığı
Üniversiteler Mah. Dumlupınar Bulvarı No: 147/A 06800 Çankaya - ANKARA / TÜRKİYE
Tel.: +90 312 295 72 81 • Fax: +90 312 284 72 88
E-posta: yabancidiller@diyanet.gov.tr

ПРЕДСТАВЯНЕ

Всевишният Аллах, Който е милостив и милосърден, е сътворил човека по най-добрия начин, дарил го е с превъзходни качества, удостоил го e с божествената Си повеля и го e натоварил с отговорности. В земния живот не го e изоставил сам, а го e извел от тъмнините на неверието и му изпратил пейгамбери (пратеници) и книги в името на божествената милост и благоволение, за да постигне светлината на вярата и прекрасния морал.

Религията съществува заедно с първия човек и е онтологична необходимост за него. Религията е сбор от наставления, които се отнасят за всички сфери на живота и ни указват целостта и същинския му смисъл; осигуряват възможността да постигнем хармония между този и отвъдния свят, между разума и духа; даряват индивида с вътрешно спокойствие, укрепват обществото с обич и справедливост и превръщат индивидуалните и обществените ни задължения в отговорност, окачествена като ибадет (богослужение).

Човекът, който се опитва да опознае себе си, вселената и Създателя, обича Го и Му се обвързва, се е напътил към служенето на Всевишния и осъзнаването на истината като следва пратениците и свещените книги, които е изпратил Творецът.

От този аспект е съществено важно да се посрещне религиозната потребност на човека чрез адекватна и достоверна информация.

Щом приоритетната цел на религията е човекът, от голямо значение е религиозното познание постоянно да се самообновява така, че да осветлява нашия живот, сияйното послание на исляма да освежава умовете и сърцата, да се изгради динамична връзка между знанието и живота.

В този смисъл нашето ръководство цели да отговори на необходимостта от религиозно просвещаване на народа ни с достоверни религиозни знания – далеч от суеверията, да ги осветли по отношение на вярата, ибадетите, житието на Мухаммед (с.а.с.) и морала. Именно затова, вземайки предвид съвременните и научните дадености, сме планирали една серия от издания под заглавието „Основни познания за исляма”.

Книгата, която държите в ръцете си, е първата и се нарича „Моята вяра”. Тя е изготвена в съответствие с учебната програма по Основни познания за исляма, изучавана в курсовете на по религиозните въпроси – Диянет.

В тази книга се наблегна на вярата, която е в основата на ислямската религия. Разгледани са въпросите свързани с вярата в съществуването и единството на Аллах, меляикетата (ангелите), книгите, пейгамберите (пратениците), ахирета (съдния ден), кадер (предопределението) и каза (съдбата), които са основата на ислямското вероубеждение и вярата в единобожието.

Най-голямото ни желание е този труд да е в полза на читателите.

Старанието е от нас, а успехът – от Аллах.

Председателство по религиозните въпроси – Диянет

РАЗДЕЛ
I

ЧОВЕКЪТ И РЕЛИГИЯТА

1. Човешката природа

2. Човешката природа и религията

3. Мястото и значението на религията в човешкия живот

4. Понятието „религия”

5. Различните схващания относно понятието „религия”

6. Източникът на религията

7. Различните форми на вярване

8. Категоризацията на религиите

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

В него се пояснява:

• Мястото и позицията на човека във вселената

• Мястото му сред останалите живи същества

• Задълженията и отговорностите му

• В този контекст, връзката между човешката природа и религията; човешката структура, насочена към разбирането и схващането на религията

• Освен това се разглеждат понятието „религия” (дин), смисъла и съдържанието му; формите на вярване сред хората от миналото до днес.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

В края на този раздел се очаква да постигнете следните резултати:

1. Разбиране на причината за създаването на човека

2. Изразяване на връзката между човешката природа и религията

3. Схващане на мястото и значението на религията в човешкия живот

4. Обясняване на определението за религия (дин) и източниците й

5. Категоризиране на различните форми на вярване и религии

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

1. Проверете дали сте постигнали поставените цели в началото на раздела. Прочетете oтново темите, които мислите, че не сте разбрали.

2. Непременно изпълнете заданията за изследване и анализиране, зададени в раздела.

Нека да помислим

Според Корана човекът се нагърбил с повереното. Така той обещал:

• Да чете и разбира Корана и да изпълнява изискванията му

• Да носи отговорност

• Да усъвършенства себе си

• Да обича и да бъде обичан

• Да изпълни повелите на Аллах

1 Човешката природа

Всички същества на този свят са сътворени с определена цел. Всяко живо и неживо същество постъпва в съответствие с целта на създаването си. Растенията правят това, което е необходимо. Когато намерят подходящата среда те растат, приемат въглеродния диоксид от въздуха, произвеждат кислорода, който е в основата на живота ни, дават различни плодове, за да се изхраним. Те изпълняват това си задължение без прекъсване от своето от създаване.

В тази връзка нашият Велик Създател е повелил да размишляваме върху причината за създаването на човека като казва: „Той е, Който изсипва вода от небето. За вас от нея има за пиене и от нея [израстват] храсти, откъдето пасете [добитъка].” (ен-Нахл, 16:-10); „И нима не поглеждат към земята, колко полезни видове накарахме да поникнат от нея?” (еш-Шуара, 26:-7)

Задълженията на животните

Те също не допускат грешки при изпълнението на задълженията им, възложени им от Аллах под формата на вътрешни инстинкти. Медоносната пчела, която произвежда мед от създаването си, продължава да изпълнява задължението си.

„И внуши твоят Господар на пчелите: “Вземете си жилища сред планините и по дърветата, и в онова, което [хората] градят!” (ен-Нахл, 16:-68)

Целта за създаването на човека

Тя е различна от другите живи същества. Докато те изпълняват инстинктивното си задължение, свързано със задоволяване на основните потребности на човека, то сътворяването му е със съвсем различна цел. Той е надарен с някои специфични особености, които го отличават от останалите живи същества. Тези качества са волеви и се отнасят до направляването и управляването му. Те го натоварват с отговорности при изпълняване на изискванията към него.

Според великата ни книга – Коран-и Керим човекът, който поема повереното (еманет), е приел да изпълни отговорността си, а именно да чете, разбира и практикува изискванията на Корана, да чувства отговорност, да развива личността си, да се усъвършенства, да обича и да бъде обичан, да приложи повелите на Аллах.

Човекът, който се е нагърбил с божествения еманет, от своето сътворение е полагал усилия за развитието и проявяване на качествата си. Именно затова е отговорен пред Аллах Теаля за всичките си деяния. Всевишният Аллах ясно е изброил в Свещения Коран причините за създаването на човека и отговорностите му:

„А нима човекът не помни, че Ние го сътворихме и преди, когато бе нищо?” (Мерйем, 19:-67)

„Сътворихме Ние човека от частица сперма с примеси, за да го изпитаме, и го сторихме чуващ, зрящ.” (ел-Инсан, 76:-2)

„Ние сторихме това, което е на земята, да е нейна украса, за да ги изпитаме кой от тях е по-добър по деяние.” (ел-Кехф, 18:-7)

„Сътворих Аз джиновете и хората единствено, за да Ми служат.” (ез-Зарият, 51:-56)

2 Човешката природа и религията

Човекът е създаден с качества, които му позволяват да познава Аллах и да Му повярва. Дори по природа той притежава особеността да се развива от материалния свят към духовния. В този смисъл Всевишният Творец е повелил:

„Ние сътворихме човека с превъзходен облик.” (ет-Тин, 95:-4)

„И обърни своето лице към религията правоверен, към природата, според която Аллах е създал хората! Религията на Аллах е неизменна. Тя е правата вяра. Ала повечето хора не разбират.” (ер-Рум, 30:-30)

Човекът още от детството си е призван да приеме религията, да я разбира и прилага. Хадисът на любимия ни Пейгамбер, който гласи „Всеки човек се ражда с чиста природа, впоследствие родителите го правят зороастриец, юдеин или християнин.” (Муслим, Кадер, 6, (25), III/2048), посочва, че детето е създадено така, че да разбира, осмисля, вярва и прилага религията, но след раждането в зависимост от средата, в която живее, приема религиозната култура на родителите си.

Детето минава през няколко етапа на развитие, изпитва някои потребности, които трябва да изживее и посрещне, за които религията има значима роля. След определена възраст то осъзнава, че чувствата обич и сигурност, които- да му дават родителите, са ограничени, затова се насочва към безпределната обич, т.е. към Аллах и открива неограничената сигурност единствено при Него.

Заедно с това човек още по рождение има свободата по собствена воля да не повярва в Аллах. Под влиянието на средата и някои преживени събития, може да не приеме нито една религия. Аллах го е оставил свободен по отношение на вярата, не го е принудил да повярва. Както е посочено и във Великата ни Книга:

„Няма принуждение в религията.” (ел-Бакара, 2:-256)

Обръщайки се към ума, сърцето и чувствата на човека, религията очовечава постъпките му, помага му за пречистването на неговата душа (нефс) и му предлага нормите за хуманен живот. По този начин социалният и индивидуалният му живот в обществото придобиват облик, съответстващ на задоволството на Аллах.

3 Мястото и значението на религията в човешкия живот

Всепризнат факт е, че човекът се ражда с някои естествени наклонности и за гарантиране на духовното му здраве и успеха е необходимо да бъде възпитаван в унисон с тях. Насочването му в съответствие с неговата природа е предпоставка да бъде по-съвършен и щастлив, съобразно целта на сътворението му.

Щастието на този и в отвъдния свят и религията

Религията е сбор от всички наставления и повели, които касаят целия живот на човека, изпратени от Всемогъщия Аллах, за да бъде щастлив на този и в отвъдния свят. При спазване и прилагане на тези наставления религията съдейства за човечността на индивидуалния и социалния живот.

Аллах и духовната връзка с другите и религията

Религиозният живот има важна функция за проявяване на особеностите и красотите на човешката душа, тъй като е основан върху дълбоката и сигурната връзка с Аллах Теаля и като продължение върху чувството му на духовно обединение с останалите.

Разрешаването на проблемите и религията

При разрешаването на някои проблеми, на които човек не е в състояние да намери разрешение, на помощ се притичва религиозното знание. Например:

Нека да помислим
• Защо сме създадени?
• Какво ще стане с нас след смъртта?
• Каква е целта на съществуването ни на този свят?

На подобни въпроси можем да отговорим единствено с помощта на религията изпратена от Всевишния ни Създател.

Ето защо, когато се обърнем към историята на човечеството, е невъзможно да открием общество без религия. Възможно е да срещнем индивидуални случаи, при които хората не вярват в нея, но е невъзможно да има общество без религия.

Нека да помислим
В човешката история се срещат индивиди, които не вярват в религията… Но няма общество без религия…

Мястото на религията във физическия, духовния и социалния живот на човека

Принципите на вярата, богослужението и морала, които религията изисква да бъдат съблюдавани от човека, са жизнено важни от гледна точка на човешкото тяло, дух и социален живот.

• Моралните правила, утвърдени от религията, спасяват индивида от егоизма и подпомагат социализирането му, като го усъвършенстват духовно.

• Религията осигурява на човека достоен и почтен начин на живот, поставяйки принципи за опазването на разума, имуществото, живота, честта и потомството, които са висши човешки ценности.

Конкурентното общество и религията

Днес, в съвременните общества, когато материализмът, свободната конкуренция и свързаното с тях потребление е в своя зенит, необходимостта от религията е по-голяма, отколкото всякога.

Факт е, че материалните придобивки не удовлетворяват всички духовни потребности на човека. Когато човеке постигне материално задоволствои не насити духовната си празнота с истинскаата божествена религия, той започва да я изпълва със суеверия и недостоверни вярвания или пък, бивайки изцяло заробван от материалното, започва едно обезумяло потребление. А това увеличава още повече глада му. Докато в напътствието за човечеството – Свещеният Коран е съобщено, че:

„О, да, при споменаването на Аллах сърцата се успокояват.” (ер-Раад, 13:-28)
С това е посочено, че източникът на вътрешното спокойствие на човека е религията на Аллах. Духовната връзка с Аллах и прекарването на живота, споменавайки Го, му дават възможност при всяко обстоятелство да живее помирен със себе си и със света.

Отдалечаването от религията

Живеещите далеч от религиозната атмосфера се насочват към някои упражнения, подобни на медитирането и се надяват на физическата си активност, за да запълнят духовната си празнота. Духовната криза е една от важните причини за нарастването на интереса към подобни практики, особено от хората в големите градове, достигнали определен икономически статус.

Нека да помислим
• Факт е, че материалните придобивки не удовлетворяват всичките
потребности на човека.
• Ако човек след като достигне определена степен на материална удовлетвореност и не изпълни духовната си празнота с истинската божествена религия, се опитва да я запълни с повече потребление.

Материалните и духовните потребности на човека и религията

Човекът е същество, което живее в обществото, сред определена група.

• Понякога изпитва необходимост от материалната и духовната помощ на другите. Тези, които са обединени около едни и същи чувства, мисли и вяра, създават специфична за тях верска, ценностна, традиционна и културна среда.

• За да се живее в нея е необходимо също така наличието на някои висши ценности и принципи, които религията осигурява.

• Религията ни напътства как да се отнасяме към роднини и съседи, а посещението им (сила-и рахм) е постъпка, чието значение настоятелно се подчертава от любимия ни Пейгамбер (с.а.с.). В Коран-и Керим Всевишният Аллах повелява: „И си помагайте един другиму в праведността и богобоязливостта.” (ел-Маиде, 5:-2) В един хадис Пратеника на Аллах (с.а.с.) казва: „Поддържайте роднинските връзки, защото Аллах удължава живота и увеличава препитанието на онези, които посещават роднините и приятелите си.” (Едеб-ул-муфред, 1/67)

Социалните, икономическите и политическите проблеми и религията

Както в миналото, така и днес хората, които живеят в общества, съпътствани от социални, икономически и политически проблеми, се сплотяват и успешно ги надмогват, като се обединяват около религиозните ценности с чувство за взаимопомощ. Защото религията предлага определени морални, социални и икономически ценности и приема за свято задължение взаимопомощта на индивидите, което има по-голямо значение особено в трудни периоди. Поради това обществата, в които религиозните чувства са по-силни, са по-издръжливи на затруднения и по-успешни в съхраняването и продължаването на съществуването си.

Религията посочва кое е правилно и кое е грешно и ни напътства да извършим правилното и да страним от грешното. Тя показва кои са негативните човешки постъпки и ги забранява. Счита отнемането им за погазване на човешките права (кул хаккъ) и категорично го забранява.

Нека да помислим
• Религията посочва правилното и неправилното.
• Религията наставлява извършването на правилното и предпазва от грешното.

Социалните правила и религията

Когато разгледаме обществените правила, които са спойката за просъществуването на обществото по един нормален начин, виждаме, че религията и верските принципи имат особено важно значение за съхраняването и развиването им.

Вярата се проявява във всички сфери на социалния и културния ни живот. Наблюдава се, че свещената ни религия Исляма, която е последната божествена, има голяма роля и оказва силно влияние върху традициите и обичаите, литературата, изкуството и морала на обществото.

Ние сме длъжни да предадем нашите верски ценности и ислямска култура на подрастващото

поколение, за да запазим и продължим единството на обществото ни.

Ние сме длъжни да предадем нашите верски ценности и ислямска култура на подрастващото поколение, за да запазим и продължим единството на обществото ни.

„И си помагайте един другиму в праведността и богобоязливостта.” (ел-Маиде, 5:-2)

„Поддържайте роднинските връзки, защото Аллах удължава живота и увеличава препитанието на онези, които посещават роднините и приятелите си.” (Едеб-ул-муфред, 1/67)

Нека да помислим
• Религията води към щастие на този и отвъдния свят.
• Наставлява за поддържане на добри взаимоотношения с роднини и съседи.
• Изисква служене на Аллах и уважаване на хората.

4 Понятието „религия” (дин)

Понятието „дин” (религия) е явление, което съществува от сътворяването на човека и е намерило място в живота както на индивида, така и на обществото. Относно същността на религията, ролята й в индивидуалния и обществения живот има множество изследвания:

• Думата „дин” е с арабски произход. Речниковото й значение е обичай, власт, наказание, покорство, народ, житие, състояние, равносметка, имот, съдба, предпазна мярка, богослужение, вяра и богобоязън.

• Освен това „дин” е производна на арабската дума „дейн” – дълг. Използвана е в този смисъл, тъй като религията урежда задълженията и отговорностите ни към Аллах, самите нас, обществото, човечеството и вселената.

• Другото значение на „дин” е „наказание и награда”. Именно затова в съдния ден, когато от хората ще се иска равносметка за стореното на този свят, е назован с термина „йевм-уд-дин” – „ден за разплата”.

• Също така „дин” означава път. А „религията на Аллах” означава „пътят, посочен и повелен от Аллах”. Тоест постъпване според повелите и напътствията на Аллах, следване на посочения от Него път.

Нека да отбележим
Дин: наказание и награда
Дин: път
Дин: религия
Религията на Аллах: пътят, който е препоръчан от Аллах
Йевм-уд-дин: съдния ден

5 Различни схващания относно понятието „религия”

„Религията е сбор от божествени закони, изпратени от Аллах на човечеството чрез пратениците Му, които напътстват притежателите на разум по тяхната свободна воля към най-доброто, най-правилното и най-хубавото.”

В това определение виждаме следните особености:

1. Религията е изпратена от Аллах.

2. Религията е изпратена чрез пратениците, избрани от Аллах сред хората.

3. Нейната цел е хората да спечелят задоволството на Аллах и да бъдат щастливи на този и отвъдния свят. Онова, което е повелено или им е забранено от религията, цели осигуряването на това щастие.

4. Също така важна особеност е, че тя се приема от хората по свободната им воля и желание, не може да бъде приемана под натиск. Това е изразено в Коран-и Керим със следните изрази:

„Няма принуждение в религията.” (ел-Бакара, 2:-256)

5. Религията се обръща към притежаващите разум хора, за да разграничат доброто от злото.

Онези, които нямат тази особеност, не са отговорни (мукеллеф) за религиозните повели. Недостигналите определена възраст на зрелост, изразяваща се в мисловен и духовен смисъл, или изгубилите душевното си здраве (психично болните) не могат да бъдат държани отговорни за религиозните повели и забрани.

Нека да помислим
• Основната цел на религията е осигуряване на щастие на хората на този и отвъдния свят като се спечели задоволството на Аллах.
• Една от важните нейни особености е приемането й от хората със свободна воля и желание.

6 Източникът на религията

Според свещената ни религия източникът на религията е Аллах. Той е избрал сред хората пратеници и чрез тях е предал Своето откровение (вахий) на хората. Заедно с това Аллах е дарил човека с природа, чрез която да разбере откровението и да приеме съществуването и единството на Аллах. Всички пейгамбери от Хазрети Адем до Хазрети Мухаммед дословно са предали на обществата си откровението, което им било дадено.

Следователно първичният източник на ислямската религия е Коран-и Керим, който се състои от откровенията на Аллах Теаля, изпратени чрез любимия ни Пейгамбер Мухаммед (с.а.с.).

Друг източник на религията ни са думите и постъпките на Пейгамбера (с.а.с.), събрани в сборниците с хадиси. Затова след Свещения Коран те са второстепенният източник на ислямската вяра, богослужение и етика (ибадет и ахляк).

В Прощалната си проповед – Веда хутбеси, Пейгамбера ни повелява:

„О, вярващи! Оставям ви два еманета и докато се държите за тях, не ще си изгубите пътя, няма да се заблудите. Това са Коран-и Керим и сюннетът (примера) на Пейгамбера.” (Муватта, Кадер, 3, II/899)

С тези думи Пратеника на Аллах е подчертал, че Коранът и сюннета са първите източници на ценностите на ислямската религия, които се отнасят до знанието, вярата, ибадетите, морала и човешките взаимоотношения.

7 Различните форми на вярване

Единобожието (монотеизъм)

• То се нарича още тевхид, монотеизъм.

• Тевхид е верска система, която се изразява във вяра в единствено, висше и трансцендентално същество.

• Ислямът е последната монотеистична религия. Той е и религията, проповядвана от всички пейгамбери. Според това вярване, Аллах е единственото същество, което съществува от само Себе Си и е всевишния и всемогъщия, Който създава всичко от нищото.

Многобожието (политеизъм)

• Многобожието (ширкът) се нарича още политеизъм, езичество или идолопоклоничество.

• Ширкът е форма на вярване в съществуването на повече от един богове.

• Ширкът е форма на вярване – широко разпространена в гръцката, египетската и скандинавската митология възприемаща съществуването на множество индивидуални божества.

• Първоначално хората са вярвали в единствена висша сила, но с течение на времето и промяната на обстоятелствата са се отдалечили от нея, приели други същества за съдружници на висшата сила и по този начин се появили многобожието и идолопоклонничеството.

Безбожието (атеизъм)

• Нарича се също и на Бога е атеизъм.

• Отричането на Аллах, на някои или всички божества.

• Атеистите не приемат идеята за бог при сътворяването и твърдят, че всичко е създадено от само себе си по случайност.

• Атеизмът е идея, която е – възприета от противниците на религията.

8 Категоризацията на религиите

По принцип религиите се разделят на два вида: божествени и небожествени.

Божествените религии

• Божествени са тези, чиито източник е откровението (вахий), изпратено на хората от Аллах посредством пейгамберите, като се започне от първия – Хазрети Адем до последния – Хазрети Мухаммед (с.а.с.).

• Те включват вярата във Всевишния Творец, който превъзхожда хората и ги наставлява какво да правят и какво – не.

• Основната задача на хората на този свят е да познават Всевишния Творец и да Му се прекланят и служат.

• Пример за религиите от този вид са: юдеизъм, християнство и ислям.

Небожествените религии

• Това са тези, които са създадени от хората според тяхното мислене.

• Не са изпратени от Аллах чрез някой от пейгамберите.

• В тях няма вяра в един Всевишен Бог. Същността им е, че човек се насочва към вътрешния си свят и възвеличава себе си. Действията, които се извършват с тази цел, се възприемат за ибадет (богослужение).

Пример за това са: будизъм, хиндуизъм, шинтоизъм, брахманизъм и сикхизъм.

Съществуват и някои религии, които са създадени от смесването на една божествена религия с небожествена. Пример за това е религията на сикхите, която днес е възприета от някои хора в Индия.

Обобщение на раздела

• Всички живи и неживи същества постъпват в съответствие с целта на сътворението си. Растенията и животните вършат това според природата си.

• Човек притежава воля и разум, които му дават възможността да направлява и управлява себе си. Затова той е отговорен пред Аллах за постъпките си.

• Религията не е чужда на човешката душа. По природа у човека е налице склонността да се обвърже към някое висше същество.

• Религията помага на човека да разреши дадени проблеми на този свят, които иначе не може. Вярата и ибадетите, които тя изисква от хората да бъдат изпълнявани, носят сериозни ползи за физическия, духовния и социалния им живот.

• Терминът „дин” (религия) има арабски корен и означава обичай, власт, наказание, покорство, народ, житие, състояние, равносметка, имот, съдба, предпазна мярка, богослужение, вяра и богобоязливост. Според ислямските източници религията произтича от Аллах.

• Съществуват няколко форми на вярване относно съществуването и качествата на Аллах. Това са единобожието (тевхид – монотеизъм), многобожието (ширк – политеизъм) и безбожието (атеизъм).

• По принцип религиите се разделят на божествени и небожествени. Божествени са религиите, изпратени на хората от Аллах посредством пейгамберите, а небожествени – създадени от хората според тяхното мислене.

Да преговорим раздела

1. Кои са основните източници на религията?

2. Каква е целта на създаването на човека и останалите живи същества?

3. Какво е значението на религията за човека и обществото?

4. Кои са формите на вярване?

5. По какъв начин категоризирате религиите?

ТЕСТ

1. Кое от посочените същества се отличава от другите по отношение на отговорността?

А) Хората

Б) Животните

В) Растенията

Г) Планините

Д) Камъните

2. Кое от посочените се обяснява със следния хадис: „Всеки човек се ражда с чиста природа, впоследствие родителите го правят зороастриец, юдеин или християнин.”?

А) Всяко дете се ражда като зороастриец.

Б) Всяко дете се ражда като юдей.

В) Всяко дете се ражда с наклонност за приемане на религията.

Г) Всяко дете се ражда като християнин.

Д) Всяко дете се ражда като мюсюлманин.

3. Кое от посочените не е от ползите, които осигурява религията?

А) Религията ограничава прекомерните желания за потребление на човека и му осигурява духовен баланс.

Б) Тя възпрепятства социализирането на човека.

В) Дава отговор на някои въпроси, на които човек не може да отговори в този свят.

Г) Тя повелява грижата към роднините, препоръчва социалната взаимопомощ.

Д) Религията информира по въпроса за връзката между човека и Аллах.

4. Кое от посочените не е от значенията на дин (религия)?

А) Думата „дин” означава задължение.

Б) Означава наказание и награда.

В) Означава път, по който се върви.

Г) Тя е производна на „дюня” (свят, земя).

Д) Означава покорство.

РАЗДЕЛ
II

ВЯРАТА И ЧОВЕКЪТ

1. Вярата и значимостта й

2. Келиме-и тевхид и келиме-и шехадет

3. Хората според вярата и постъпките си

4. Връзката между вярата, знанието и делата

ОТНОСНО

В този раздел се разисква:

• Въпросът за вярата, която лежи в основата на исляма. При връзката вяра-човек първо се изяснява вярата и нейното значение.

• Разясняват се значенията на келиме-и шехадет и келиме-и тевхид, които са първото условие за считане на един човек за вярващ (мюмин).

• Разглеждат се хората от гледна точка на връзката вяра-поведение.

• Посочват се видовете и особеностите им според състоянието на вярата им.

• Обясняват се особеностите на мюмин, мюнафък, кяфир и мюшрик. Вярата, която е вътрешно приемане и убеждение, е в тясна връзка със знанията и действията, затова се разглежда връзката между вяра и дела, както и между вяра и знания.

• В две различни форми – подражаване и изследване – се посочва влиянието на знанието върху качеството на вярата.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

В края на този раздел се очаква да постигнете следните резултати:

1. Да определите вярата.

2. Да обясните значимостта й.

3. Да посочите айети и хадиси, които се отнасят за значимостта й.

4. Да уточните разликата между вяра и неверие.

5. Да изречете келиме-и тевхид и келиме-и шехадет.

6. Да разясните смисъла на келиме-и тевхид и келиме-и шехадет.

7. Да посочите мястото на келиме-и тевхид и келиме-и шехадет в ислямската религия.

8. Да дефинирате потвърждението със сърце.

9. Да обясните значението на потвърждаването със сърцето.

10. Да категоризирате хората според връзката между вярата и действията.

11. Да разясните термините мюмин, мюнафък, кяфир и мюшрик.

12. Да посочите различията между тях.

13. Да посочите примери за категориите, определени въз основа на връзката между вяра и действия.

14. Да поясните връзката между вяра и дела.

15. Да посочите примери за това.

16. Да дадете примери за добрите действия, произтичащи от вярата.

17. Да разграничавате собствените си действия от гледна точка на връзката между вяра и дела.

18. Да поясните връзката между вяра и знания.

19. Да посочите примери за връзката между вяра и знания.

20. Да осъзнаете измерението на вярата си.

21. Да анализирате действията си от гледна точка на връзката между вяра и знания.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

При разглеждане на този раздел:

1. Помислете дали сте постигнали целите, зададени в началото на раздела. Ако мислите, че не сте постигнали някои от тях, прочетете отново темите.

2. Непременно проучете и анализирайте въпросите, зададени в рамките на раздела.

1 Вярата и значимостта й

Вярата (иман) е приемане на нещо от сърце, вярване от дълбините на душата и сърцето. Вярата е дело на сърцето, тя дава сигурност и спокойствие.

• При вярата са налице потвърждаване и приемане.

• Основата на вярата е потвърждението със сърцето. Ако е налице неприемане на нещата, които са обект на вярване или съмнение в истинността им, не може да се приеме, че има вяра.

• За вярата е присъщо и изразяването й с думи. Но приемането от сърце и изразяването й с уста не са равностойни условия. Онова, което е в сърцата, е известно само на Аллах, а изразяването с уста помага за научаването й от хората.

Един хадис за вярата и неговите асоциации

Според исляма вярата е приемане, вярване от все сърце в онова, което е известено от Всевишния Аллах чрез Неговия Пратеник (с.а.с.). В един хадис се посочва следното:

Веднъж Пейгамбера (с.а.с.) седял заедно със своите сподвижници (асхаб). По това време дошъл един човек, облечен с бели дрехи, застанал на колене пред Пратеника на Аллах и попитал:

„Какво значи иман (вяра)?”

Той отговорил: „Иман означава да повярваш в Аллах, ангелите (меляикетата) Му, книгите Му, в пратениците Му, в съдния ден (съживяването след смъртта), в предопределението (кадер), в неговото добро и зло.”

„Какво означава ислям?”

„Ислям означава да служиш на Аллах, да не Му съдружаваш с нищо друго, да кланяш намаза, да даваш задължителната милостиня зекят, да извършиш поклонението хадж, да спазваш оруча.”

„Какво означава ихсан (добротворство)?

„Ихсан означава да служиш на Аллах, като че ли го виждаш. Ти и да не Го виждаш, Той те вижда.”

След което човекът излязъл и си тръгнал. (Бухари, Иман, 37; Муслим, Иман, 1, 5)

Ваш ред е
За какво се говори в горе посочения хадис?

ПОВЯРВАХ
Само един Аллах признавам,
в Неговата същност вярвам,
създателят на ангелите е Той,
творецът на истината е Той.
Истината е в книгите Му,
правият път е в призивите Му,
Неговите избрани пратеници
са вестителите на правия път.
В сетния ден ще се види равносметката,
В деня на сбирането, в деня на въздаването.
Съдбата, доброто и злото са от Него
бъдещето на човечеството зависи от Него.
Умрелите раби ще се съживят,
справедлива равносметка ще дадат.
Един единствен е Аллах за мен,
чувствам Го с все сърце, Той е до мен.
Вярвам в Мухаммед, изпратен,
като раб и пратеник последен.
Енвер ТУНЧАЛП

Нека да обсъдим
Вземайки предвид горните стихове, обсъдете нещата, в които трябва да се вярва.

Нека да обсъдим
Прочетете превода на „Аменту” и разисквайте съдържанието му.

• Вярата направлява действията на човека и му влияе, защото е много тясно свързана с мислите, чувствата и поведението. От тази гледна точка вярата обгръща цялата ни самоличност.

• Вярата насочва взаимоотношенията ни със самите нас, с останалите хора, с живите и неживите същества.

• Човекът, който е повярвал в Аллах, полага усилия за максимално добре изпълняване на задълженията си към хората и останалите живи същества. Той не се стъписва пред бедите и не изпада в отчаяние.

• Вярата ни осигурява сили, с които да разрешим и да надмогнем съпътстващите ни проблеми от материално и духовно естество. Чрез вярата осъзнаваме, че всичко на този свят е средство за изпитание. От този аспект вярата е източник, съкровищница за действията ни.

• Вярата е задействащата сила на нашите ибадети и дела (амел), тъй като при нея е налице осъзнато вътрешно убеждение, което изпълва извършваните дела със съдържание и стойност.

Нека да помислим
• Вярата направлява взаимоотношенията на личността със самия него, с останалите хора, с живите и неживите същества.
• Вярата е задействащата сила на всички наши ибадети и действия.
• Вярата изпълва със съдържание задълженията на човека към живите същества.

2 Келиме-и тевхид и келиме-и шехадет

Изричането на келиме-и тевхид и келиме-и шехадет е първото условие за приемането на ислямската религия, т.е. за ставането на мюсюлманин и мюмин; те са показател и израз на вярата, която се е вселила в сърцето. Задължителното условие, за да бъде човек мюсюлманин, е да приеме посланието, което е изразено с келиме-и тевхид.

Келиме-и тевхид

• Това е изречение, с което се изразява, че Аллах съществува, че е единствен и Той е създателят на всичко и е единственият създател, пейгамберът ни Хазрети Мухаммед е Негов пратеник.

• „Ля иляхе илляллах Мухаммедун расулюллах” означава „Няма друг Бог, освен Аллах; Мухаммед е пратеник на Аллах.”

Келиме-и шехадет

• Келиме-и шехадет е израз за свидетелстване на човека за достоверността на нещо.

• „Ешхеду ен ля иляхе илляллах ве ешхеду енне Мухаммеден абдуху ве расулюх” означава „Свидетелствам, че няма друг Бог, освен Аллах. Също така свидетелствам, че Мухаммед (с.а.с.) е раб и пратеник на Аллах.”

• При келиме-и тевхид става въпрос за приемането на единството на Аллах и пророчеството на Мухаммед (с.а.с.), докато при келиме-и шехадет това убеждение, приемане се потвърждава толкова ясно, като че ли се вижда с око.

Нека да обсъдим

• Като размишлявате върху определението за вярата, разисквайте защо човек се счита за мюсюлманин след като приеме келиме-и тевхид.
• Какво се променя в мисловния и духовния му свят след като приеме келиме-и тевхид?
• Прочетете смисъла на келиме-и шехадет и келиме-и тевхид.
• Защо този, който встъпва в исляма, трябва да изрече келиме-и тевхид и келиме-и шехадет?

Нека да отбележим
• „Ля иляхе илляллах Мухаммедун расулюллах” – „Няма друг Бог, освен Аллах; Мухаммед е пратеник на Аллах.”
• „Ешхеду ен ля иляхе илляллах ве ешхеду енне Мухаммеден абдуху ве расулюх” – „Свидетелствам, че няма друг Бог, освен Аллах. Също така свидетелствам, че Мухаммед (с.а.с.) е раб и пратеник на Аллах.”

3 Хората според вярата и постъпките си

Според вярата си хората са разновидни. Вярата има теоретическо и практическо измерение. Хората се различават едни от други в зависимост от вярата им в ислямската религия, потвърждаването на истинността й и постъпване според нея. Според вярата си хората се разделят на четири групи:

Мюмин (вярващ)

Мюмин е лице, което вярва в Аллах и приема от все сърце за достоверно всичко, което е низпослано от Аллах на любимия ни Пейгамбер (с.а.с.). Вярващият същевременно е мюсюлманин.

Някои от основните качества на вярващите, които са оповестени в Корана, са:

Особености на вярващите

• Наистина вярващите сполучиха, спасиха се.

• Те са смирени в своята молитва намаз.

• Те странят от празнословието и безсмислените неща.

• Те дават милостинята зекят.

• Те пазят целомъдрието си.

• Те пазят повереното им и обетите си.

• Те изпълняват своите намази редовно

• Тези са наследниците, които ще наследят райските градини Фирдевс, там ще пребивават вечно. (ел-Муминун, 23:-1-5, 8-11)

Ваш ред е
Открийте други айети в Коран, които описват особеностите на вярващите.

МЮСЮЛМАНИН
В същността му е правдивостта.
В думите му липсва лъжата.
На страдащия подава своята ръка.
Към знанието му е насочен пътят.
Той е раб на Аллах Единственият
Мюсюлманинът е винаги по пътя на исляма.
Целта му е земното и отвъдното
Винаги гласът му е за доброто

Нека да обсъдим
И се предпазва от забраненото.
Обича и поощрява другите да обичат малките
Уважава и се подчинява на възрастните
Винаги изпитва удоволствие от ибадетите.

Мюнафък (двуличник)

• Мюнафък означава двуличник. Двуличникът твърди, че приема единството на Аллах и пророчеството на пейгамбера ни Хазрети Мухаммед и се представя за мюсюлманин, но всъщност не ги приема от сърце.

• От гледна точка на вярата двуличникът е човек с различна вътрешност и външност. Същността и думите му не се припокриват.

Ваш ред е
При вярата потвърждаването със сърце е задължително условие, докато изразяването с уста не е. Защо е така? Обяснете.

Особености на двуличника

В свещената ни книга Коран-и Керим се повелява:

• Някои от хората казват: “Повярвахме в Аллах и в сетния ден.” Ала те не са вярващи.

• Стараят се да измамят Аллах и онези, които повярваха.

• Ала мамят само себе си, без да усетят.

• Носят в сърцата си болест.

• И Аллах им надбави болест.

• За тях има болезнено мъчение, защото са лъгали.

• Когато им се каже: “Не рушете по земята!” казват: “Ние само поправяме.”Но именно те са рушащите. Ала не усещат.

• Когато им се каже: “Повярвайте, както хората повярваха!” казват: “Да вярваме ли, както глупците повярваха?” Но именно те са глупците. Ала не знаят.

• И щом срещнат онези, които повярваха, казват: “Ние повярвахме.” Но щом се уединят със сатаните си, казват: “Ние сме с вас, само им се присмиваме.” На тях се присмива Аллах и им дава отсрочка в тяхната престъпност да се лутат. Тези са, които купуват заблудата вместо напътствието. Ала нито търговията им печели, нито са на правия път. (ел-Бакара, 2: 8-16)

Макар и привидно двуличниците да бъдат като мюсюлмани, реално те не са вярващи. Отдалечаването им от пътя на Аллах се дължи на това, че първо са повярвали, а впоследствие изпаднали в неверие. Затова сърцата им са запечатани.

„... Та не разбират.” (ел-Мунафикун, 63:-3)
„Лицемерите са най-ниско на дъното на Огъня и не ще намериш за тях избавител.” (ен-Ниса, 4:-145)

Нека да помислим
• Кого лъжат двуличниците?
• Защо двуличниците не печелят от това, което вършат?

Привидно двуличниците вършат ибадети, но всъщност не ги изпълняват. Те го правят само и само, за да излъжат хората и за показ. Това състояние се разяснява в Корана по следния начин:

„Те приличат на човек, запалил огън, но щом наоколо се озари, Аллах отнася тяхната светлина и ги оставя в тъмнини, да не виждат. Глухи, неми, слепи те не се завръщат.” (ел-Бакара, 2:17:-18)

Кяфир (невярващ)

• Кяфир (невярващ) е човек, който не вярва в основните принципи на ислямската религия, не приема пророчеството на Пейгамбера ни и отрича всички или една част от повелите и забраните, които той е съобщил, получени от Аллах. Това състояние е налице и при нехаресване, омаловажаване на основните принципи на религията ни.

• Кяфир означава „закриващ”. Невярващият закрива истината и правилното и вярва в грешни неща..

• Невярващият неприема или игнорира съзнателно истината и я закрива. Състоянието на невярващите е описано в свещената ни книга Корана така:

„А онези, които не вярват и умират неверници, над тях е проклятието на Аллах и на всички ангели и хора вечно ще са в него. Мъчението им не ще бъде облекчено и не ще им се даде отсрочка.” (ел-Бакара, 2:-161-162)

„Или са като [застигнати от] дъждовен облак на небето в него има тъмнини и гръм, и мълния. Запушват с пръсти ушите си от гръмотевиците, с уплах пред смъртта. Аллах обгражда невярващите. Мълнията едва не отнема зрението им. Всякога, щом ги освети, вървят, а щом се стъмни над тях, спират. Но пожелае ли Аллах, Той би отнел и слуха, и зрението им. Аллах над всяко нещо има сила.” (ел-Бакара, 2:-19-20)

Нека да помислим
Как е описано състоянието на невярващите? Обяснете.

Мюшрик (съдружаващ)

• „Ширк” означава „съдружаване, приемане на съдружник, ортак”. Това е приемане на подобен, равен и съдружник на Аллах.

• Мюшрик е лице, което извършва ширк, съдружава с Аллах.

• Съдружаващите не отричат съществуването на Аллах, но заедно с Него приемат и други божества.

• Те обожествяват съществата, които считат за равни на Аллах от гледна точка на качествата, волята и силата им. Те може да са живи или неживи, видими или невидими.

• Съдружаването и неверието са близки по значение. Терминът мюшрик се употребява за обозначаване на една част от невярващите. Всеки мюшрик е и кяфир, но не всеки кяфир е мюшрик.

• Според великата ни религия съдружаването с Аллах е най-големият грях.

В свещената ни книга Коран-и Керим е повелено: „Аллах не прощава да се съдружава с Него, но освен това прощава на когото пожелае. А който съдружава с Аллах, той дълбоко се е заблудил.” (ен-Ниса, 4:-116)

Според нашето вярване, абсолютният владетел на небесата, земята и на всички същества е Аллах Теаля. Сътворяването е присъщо единствено на Него. Никой и нищо не може да Му съдружава.

„Аллах не се сдоби със син и няма друг бог заедно с Него. Иначе всеки бог щеше да отнесе онова, което е сътворил, и едни от тях щяха да надделеят над други. Пречист е Аллах над онова, което описват.” (ел-Муминун, 23:-91)
„Небесата и земята щяха да се разрушат, ако имаше на тях други богове, освен Аллах.” (ел-Енбия, 21:-22)

4 Връзката между вярата, знанието и делата (иман-илим-амел)

Връзката между вярата и делата (иман-амел)

В повечето случаи убежденията и делата на хората са едно цяло. Между мисълта и чувствата на лицето, както и между чувствата и действията му има силна връзка. Както и между вярата и поведението, между поведението и мисълта на вярващия.

Делата са всичките неща, които човекът върши. В свещената ни религия се прави разлика между тези, които са за спечелване на задоволството на Аллах и другите действия. Повелено е да вършим добри и хубави неща, с които да спечелим задоволството Му. Действията придобиват названието „праведни дела” (салих амел) единствено, когато произтичат от вярата и са съобразени с убеждението.

Връзката между вярата и човешките постъпки: В много айети в Коран-и Керим се споменава израза „вярващите, извършващите праведни дела”, което е показател за тясната връзка между вярата и делата. Промяната на вярата и ценностите по отношение на нещо влияе на действията ни.

Вярата има влияние върху продължителността или прекъсването на делата ни. Например, човек извършва някои неща с желание и въодушевление, докато други – без желание. Вярата се проявява в деянията. Тя е причината за подобряване на постъпките. В този смисъл праведните дела са плодове на вярата.

Аллах ни съобщава, че ще възнагради извършителите на праведни дела.

„За онези, които вярват и вършат праведни дела, ще има блаженство и прекрасно завръщане.” (ер-Раад, 13:-29)
„За онези, които вярват и вършат праведни дела, за тях са Градините, сред които реки текат. Това е голямото спасение.” (ел-Бурудж, 85:-11)

Аллах Теаля подчертава, че вярващите и действащите според тази вяра и неизвършващите праведни дела няма да бъдат равностойни.

„И не са равни слепецът и зрящият, нито онези, които вярват и вършат праведни дела със злосторника. Малко се поучавате.” (ел-Мюмин, 40:-58)

Любимият ни Пейгамбер (с.а.с.) е казал: „Сполучил е този, който има вяра в сърцето си и се пречиства, с езика си казва добри думи, душата си успокоява, характера, морала и поведението си подобрява...” (Ахмед, Муснед, V, 147)

Нека да обсъдим
Разисквайте влиянието на праведните дела, които са причина за спечелване на задоволството на Аллах, върху личния и обществения живот.

Щом има взаимовръзка между вярата и действията, то те взаимно си влияят. Пейгамбера ни казва:

„Когато човек извърши грешна постъпка в сърцето му се поставя черна точка. Ако отдалечи душата си от тази грешка, поиска прошка и се покае, сърцето му се изчиства, точката се премахва. Ако, напротив, продължава да извършва същия грях, петното в сърцето се увеличава. Дори след определено време петното обхваща цялото сърце.” (Тирмизи, Тефсир, 75, (3334), V, 434)

Това показва, че действията ни оставят следи върху нас, които с течение на времето стават трайни и влияят на мислите ни. Затова не трябва да вършим злини, както и да не мълчим, когато се правят.

Ето защо Пратеника на Аллах (с.а.с.) казва:

„Ако някой от вас види лоша постъпка, да я поправи с ръката си; ако това е непосилно за него, да го поправи с езика си (с думи); ако и това е непосилно, да го ненавижда със сърцето си. Това е най-слабото изражение на вярата.” (Ахмед, Муснед, ІІ, 104)

Връзката между вярата и знанието (иман-илим)

На първо място вярата е специфична връзка между хората и Аллах. А знанието има специално място в нея. Вярата е личен избор, което изисква човекът с пълна свобода да реши в какво да вярва, а ролята на знанието е много важна. Всевишният Творец ни подтиква да размишляваме и проучваме. Онези, които разбират и осъзнават реда и сътворяването на вселената, са открити за разбиране на съществуването и единството на Аллах. Затова хората се приканват към размисъл.

В Коран-и Керим е известено: „... И обяснява Той знаменията Си на хората, за да се поучат.” (ел-Бакара, 2:-221)

Нека да помислим
Над кои въпроси повелява Аллах да мислим? Защо?

Аллах ни насочва да размишляваме върху вселената и другите същества, за да разберем Неговото битие. Затова размишляването и придобиването на знания служат за постигане на вярата и укрепването й.

„И подчини Той за вас нощта и деня, и слънцето, и луната, и звездите са подчинени на Неговата повеля. В това има знамения за хора проумяващи.” (ен-Нахл, 16:-12)

Знанието не само подпомага формирането на вярата, но оказва голямо влияние и за развиването и усъвършенстването й. С увеличаването на човешкото знание, нараства и осмислянето му, следователно и силата на вярата. Затова в Свещения Коран е повелено: „Нима са равни онези, които знаят, и онези, които не знаят?” (ез-Зумер, 39:-9) Освен това е съобщено, че задълбочилите се в науката ще бъдат възнаградени щедро (ен-Ниса, 4:-162). Видният последовател на суфизма Юнус Емре в свое стихотворение представя връзката между знанието и вярата така:

Науката е да познаваш знанието, да познаваш себе си.
Що за наука е твоята, щом ти не познаваш себе си?
Нима не е смисъла на ученето човек да познава истината?
Да учиш и да не знаеш, значи да си хабиш напразно усилията
Юнус Емре

Нека да обсъдим
Разисквайте поговорката „Този, който знае себе си, познава и Създателя си”.

Таклиди иман (подражателна вяра)

Връзката на вярата със знанието се отразява и на качеството й. Ако човек вярва само с внушението и напътствието на своето обкръжение, то вярата му се нарича таклиди иман (подражателна вяра).

Особеностите на таклиди иман

• При нея става въпрос за вяра, която се поражда с имитирането на обкръжението. В такъв случай няма дълбока вяра и разсъждение, които се основават на доводи.

• Вяра от този род, макар и да е валидна, изпитва необходимост от знания.

• Тази вяра е открита за влияние, тъй като не е сформирана на базата на силни доводи. Винаги може да се разклати от дребни възражения и критики.

• Голяма е вероятността във вярата, която се основава на неосъзнато подражание, да се породи съмнение и да бъде повлияна.

• Таклиди иман (подражателна вяра) и таассуб (сляпо подражание): Тъй като при сформирането на таклиди иман липсва достатъчно проучване, е вероятно притежателите й да имат склонност към таассуб. Защото хората от такъв род могат да се вглеждат повече в черупката, отколкото в същината.

• Подражанието без знание отвежда човека към фанатизъм.

• Фанатиците не могат да мислят свободно и да разграничат правилното от грешното.

Всевишният Аллах предупреждава подражаващите без знание:

„И когато им се каже: “Следвайте онова, което Аллах е низпослал!” казват: “Не, ще следваме онова, с което заварихме предците си!” Ала нима и ако техните предци не са проумели нищо и не са били напътени?” (ел-Бакара, 2:-170)
Прекрасната ни религия цели да премахне подражанието без знание, като повелява изследването и размишляването.

Нека да обсъдим
Разисквайте вредите на сляпото подражание (таассуб).

Тахкики иман (съзнателна вяра)

Вярата, която се базира на доводи, проучване, знание, разбиране и осъзнаване, се нарича тахкики иман (съзнателна вяра). Тя се формира в резултат на личните анализи, проучвания и изследвания на човека. Принципно всеки мюсюлманин трябва да осъзнае в какво и защо вярва.

Всевишният Аллах в Коран-и Керим ни призовава към размисъл, проучване и анализиране.

„Той е, Който съживява и умъртвява, и от Него е промяната на нощта и деня. Нима не проумявате?” (ел-Муминун, 23:-80)

Значението на тахкики иман

• Хората, които мислят, изследват и откриват истината и правдата изграждат вярата си върху стабилна основа.

• Човекът е отговорен да повиши вярата си от подражаване към осъзнаване, като проучва вселената и сътворението и осъзнава религиозните повели и забрани.

• При осъзнаване на вярата, характерът на връзката на човека с Аллах и останалите същества също се променя. Това се отбелязва в Свещения Коран:

„Вярващите са онези, които щом бъде споменат Аллах, сърцата им тръпнат, и щом им бъдат четени Неговите знамения, те усилват вярата им.” (ел-Енфал, 8:-2)

Затова постоянно трябва да увеличаваме знанията си, за да изградим нашата вяра на здрава основа и да я развиваме. В тази насока Пейгамбера (с.а.с.) е повелил: „Търсенето на науката е задължение (фарз) за всеки мюсюлманин – мъж и жена.” (Ибн Мадже, Мукаддиме, 17, (224), І, 81)

Нека да обсъдим
По какъв начин знанието подпомага вярата да достигне до осъзнаването? Разисквайте.

Обобщение на раздела

• Таклиди иман: Вярата на човека, изградена поради внушаване и напътстване на хората от обкръжението.

• Тахкики иман: Вярата, която се основава на доводи, изследвания, знания, осмисляне и разбиране.

Вярата (иман) е приемане на нещо от сърце, вярване в това от дълбините на душата и сърцето. В същината си вярата е дело на сърцето. Тя е искрено, дълбоко, вътрешно убеждение. Основата на вярата е потвърждаването със сърцето. Ако не се приемат въпросите на вярата и има съмнение в истинността им, то тогава не може да става дума за вяра.

Вярата и изразяването й: При вярата става въпрос и за изразяването й, т.е. изговарянето й с думи. Според исляма вярата е приемане истинността на онова, което Хазрети Мухаммед е предал от Всевишния Аллах, и повярването в тях от все сърце.

Вярата направлява действията на човека и им влияе. Защото е тясно свързана с мислите, чувствата и действията. От тази гледна точка вярата обгръща цялата ни самоличност, направлява взаимоотношенията ни със самите нас, с останалите хора, с живите и неживите същества. Тя е основата на всичките ни ибадети и действия.

Келиме-и тевхид и келиме-и шехадет са първото условие за приемането на ислямската религия, т.е. за ставането на мюсюлманини и мюмин; те са показател и израз на вярата, която се е вселила в сърцето. Задължителното условие, за да бъде човек мюсюлманин е да приеме посланието, изразено с келиме-и тевхид.

Келиме-и тевхид е показателен израз за приемане на ислямската религия и вярата в сърцето. Първото условие на исляма, т.е. човек да стане мюсюлманин, е да приеме келиме-и тевхид.

Келиме-и тевхид е: „Ля иляхе илляллах Мухаммедун расулюллах”, което означава „Няма друг Бог, освен Аллах; Мухаммед е пратеник на Аллах.”

Келиме-и шехадет е: „Ешхеду ен ля иляхе илляллах ве ешхеду енне Мухаммеден абдуху ве расулюх”, което означава „Свидетелствам, че няма друг Бог, освен Аллах. Също така свидетелствам, че Мухаммед (с.а.с.) е раб и пратеник на Аллах.”

От гледна точка на вярата хората се разделят на мюмин, мюнафък, кяфир и мюшрик. Между вярата и делата, между делата и мислите на човека има много тясна връзка. Делата ни се ръководят от убежденията и ценностите ни. Промяната им се отразява и на действията ни.

Вярата е влиятелен фактор за продължителността или прекъсването на делата ни. Например, човек извършва някои неща с желание и въодушевление, а други ги отбягва.

Вярата се проявява в деянията. Тя е причина за подобряване на постъпките. В този смисъл праведните дела са нейните плодове.

Аллах иска от нас да разберем Неговото битие, затова ни подтиква да размишляваме върху вселената и другите същества и да ги проучваме, с което се достига до истинската вяра и засилването й.

Знанието, освен че спомага за изграждането на вярата, оказва голямо влияние за развиването и усъвършенстването й. Колкото нарастват знанията ни, толкова се увеличава и силата на вярата ни.

Ако човек е повярвал само с внушението и напътствието на обкръжението си, тази вяра се нарича таклиди иман (подражателна вяра). Подобна вяра е убеждение, основаващо се на имитиране на обкръжението, а не знание и доводи. Тя е валидна, но е необходима подкрепа със знания.

Вярата, която се базира на доводи, проучване, знание, разбиране и осъзнаване, се нарича тахкики иман (съзнателна вяра) и се формира чрез анализи и проучвания. Принципно всеки мюсюлманин трябва да осъзнае в какво и защо вярва. Човекът е отговорен да укрепи вярата си от подражаване към анализиране и осъзнаване, като проучва вселената и творението и осъзнава религиозните повели и забрани.

Да преговорим раздела

1. Обяснете взаимовръзката между елементите в понятието иман (вяра).

2. Кои са общите и отличителните неща в келиме-и тевхид и келиме-и шехадет?

3. Как може да се премине от таклиди иман към тахкики иман? Обяснете.

4. По какъв начин знанията помагат за постигането на тахкики иман? Обяснете.

ТЕСТ

1. Кое от посочените не е от особеностите на вярващия (мюмин)?

А) Те са смирени в молитвата намаз.

Б) Дават милостинята зекят.

В) Странят от празнословието и безсмислените неща.

Г) Пазят повереното им и обетите си.

Д) Проучват недостатъците на хората.

2. Кое от посочените не е от основите на вярата?

А) Кланяне на намаз

Б) Вяра в Аллах

В) Вяра в ахирета (съдния ден)

Г) Вяра в книгите

Д) Вяра в пейгамберите

3. Кое от посочените трябва да извърши първо този, който приема исляма?

А) Да говее оруч

Б) Да кланя намаз

В) Да извърши поклонение хадж

Г) Да дава милостиня зекят

Д) Да изрече келиме-и шехадет

4. Кое от посочените е особеност на двуличника (мюнафък)?

А) Представя се за вярващ, но в сърцето си не е повярвал

Б) Потвърждава със сърце и изрича с думи

В) Приема съществуването на подобен и съдружник на Аллах

Г) Не приема основните принципи на ислямската религия

Д) Приема една част от принципите на ислямската религия

5. Кое от посочените е този вид вяра, която се постига чрез проучване и анализиране?

А) Таклиди иман

Б) Тахкики иман

В) Теджруби иман

Г) Темсили иман

Д) Муктесеб иман

РАЗДЕЛ
III

ВРЪЗКАТА МЕЖДУ АЛЛАХ, ЧОВЕКА И СВЕТА

1. Аллах и сътворението

2. Мястото на човека през призмата на сътворението

3. Връзката на човека с Аллах

4. Светът през призмата на сътворението

5. Отговорността на човека пред света

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

В него се разглеждат:

• Връзката на Създателя на вселената Аллах с човека и света.

• Значението на сътворяването на човека

• Мястото на човека от гледна точка на сътворението

• Посочвайки връзката на човека с Аллах в рамките на взаимоотношението – Творец и творение, се пояснява начина за продължаването й.

• Разискват се начините за връзката на човека с Аллах като дуа (молитва), ибадет (богослужение) и подобни праведни дела.

• Подчертава се значението на всички тези неща за укрепването на близостта между човека и Всевишния Аллах.

• След като се разгледат особеностите на света от гледна точка на сътворението се посочват отговорностите и задълженията на човека.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

В края на този раздел се очаква да постигнете следните резултати:

1. Ясно разбиране на целта на творението на Аллах.

2. Цитиране на айети за сътворяването на всичко от Аллах.

3. Обясняване на мястото на човека от гледна точка на сътворението.

4. Значението и ползите от връзката на човека с Аллах.

5. Начините за контактуване на човека с Аллах.

6. Начините за сближаване с Аллах чрез дуа (молитва).

7. Причината поради която ибадетите и праведните дела са начин за контактуване с Аллах.

8. Контактуването с Аллах чрез ибадетите и праведните дела.

9. Осъзнаването, че е възможно чрез ибадети и праведни дела да се контактува с Аллах.

10. Полагане на усърдие за запазване на чувството, че човек е постоянно с Аллах.

11. Обясняване на създаването на света в съответствие със Свещения Коран.

12. Причината за създаването на света.

13. Значимостта на отговорността на човека към света.

14. Даване на примери за отговорността на човека към света.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

1. Помислете дали сте постигнали целите, зададени в началото на раздела. Прочетете oтново темите, които мислите, че не сте разбрали.

2. Непременно изпълнете заданията за изследване и анализиране, зададени в раздела.

1 Аллах и сътворението

Сътворяването е създаване на нещо, което не е съществувало. Аллах е творецът на всичко (ез-Зумер, 39:-62). Всички същества, които виждаме или не виждаме, са сътворени от Всевишния Аллах.

„Сътворихме Ние небесата и земята, и онова, което е помежду тях, единствено с мъдрост.” (ел-Хиджр, 15:-85)

Сътворяването на Аллах, проявата на Неговите творения е без подобие и прецедент. Той е сътворил всичко и е създал от нищото, без да има пример за това.

„Първосъздателя – на небесата и на земята!” (ел-Енам, 6:-101)

Аллах е Великият Господар, Който създава всичко от нищото. Единствено Аллах Теаля е създател и даряващ с живот.

„Това е Аллах, вашият Господар! Няма друг Бог, освен Него Твореца на всяко нещо. На Него служете! Той се разпорежда с всяко нещо.” (ел-Енам, 6:-102)

Аллах, Който е създателят на всичко, ги е създал с мяра и в хармония.

„Ние всяко нещо сътворихме с мяра.” (ел-Камер, 54:-49)

„Който сътвори седем небеса на слоеве. Не ще видиш несъразмерност в творението на Всемилостивия. Пак обърни взор! Нима виждаш пукнатини? После пак обърни взор веднъж и още веднъж. Взорът ще се върне към теб безсилен и морен.” (ел-Мулк, 67:-3-4)

Аллах е създал всичко в порядък.

Трябва да благодарим и да прославим Аллах заради всичко, което е сътворил.

„Прославяй пречистото име на своя Господар, Върховния, Който сътвори и осъразмери, Който прецени и напъти, Който изважда [тревата на] пасбището.” (ел-Аля, 87:-1-4)

„Той сътвори небесата и земята с мъдрост, и ви придаде образ, и направи образа ви превъзходен, и към Него е завръщането.” (ет-Тегабун, 64:-3)

Нека да обсъдим
Има ли някакъв безпорядък във вселената? Разисквайте.

2 Мястото на човека през призмата на сътворението

• Аллах е сътворил човека след като е подготвил удобна среда за живеенето му, създавайки земното кълбо, всички живи и неживи същества. Той е създаден с превъзходна форма.

„Ние сътворихме човека с превъзходен облик.” (ет-Тин, 95:-4)

• В Корана се отбелязва, че човекът е създаден от пръстта. Той е получил формата си като преминал през различни етапи. „И от Неговите знамения е, че ви сътвори от пръст.” (ер-Рум, 30:-20)

• Аллах е дарил с душа човека, който е създаден, преминавайки през различни етапи. „После го осъразмери и му вдъхна от Своя дух. И стори за вас слуха и зрението, и сърцата. Колко малко сте признателни!” (ес-Седжде, 32:-9)

Ваш ред е
Открийте и прочетете айетите в Корана, които разкриват етапите на сътворяването на човека. Например айетите с номера: ел-Хадж 22:-5; ел-Муминун 23:-12-14; ез-Зумер 39:-6.

Целта на сътворяването на човека в Корана

• Аллах е сътворил човека и повелил на ангелите да му направят седжде, т.е. да му се поклонят (ел-Бакара, 2:-34).

• Човекът, който е сътворен в превъзходна форма, ако спазва повелите и забраните на Аллах, може да надмине и степента на ангелите, но заедно с това може да изпадне и низко. „Ние сътворихме човека с превъзходен облик. После го отхвърляме най-унизен от унизените, освен онези, които вярват и вършат праведни дела. За тях има безспирна награда.” (ет-Тин, 95:-4-6)

• По своята природа човекът е висше същество. Целта на сътворението му се посочва от Аллах Теаля: „Сътворих Аз джиновете и хората единствено, за да Ми служат.” (ез-Зарият, 51:-56)

• Човекът, който е създаден да служи като раб на Аллах, има качеството да се насочи към доброто и към злото. Но с разума и волята си може да изпълни ролята си в съответствие с целта на сътворението си. „И почетохме Ние синовете на Адем, и ги пренасяме по сушата и морето, и им даваме от благата. И ги предпочетохме да превъзхождат повечето от онези, които сътворихме.” (ел-Исра, 17:-70)

3 Връзката на човека с Аллах

Аллах Теаля е сътворил човека, нно не го е оставил на самотек. Всемогъщият Аллах във всеки момент е много близо до него. Но някои хора се опитват да прекъснат връзката си с Аллах или не осъзнават връзката си с Него.

Пратеника на Аллах (с.а.с.) е казал: „Аллах казва: Аз съм такъв, каквото е убеждението (какъвто ме очаква) на Моя раб. Аз съм с него, когато той Ме спомене. Ако той Ме спомене сам, Аз също го споменавам сам. Ако той Ме спомене сред общност, Аз го споменавам сред превъзходна общност. Ако той се доближи до Мен една педя, Аз се сближавам с него един лакът. Ако той се доближи до Мен един лакът, Аз се сближавам с него един разтег. Ако той идва при Мен, вървейки, Аз отивам при него, тичайки.” (Бухари, Тевхид, 50, VІІІ, 212; Муслим, Зикр, 2 (2675), ІІІ, 2061)

Ваш ред е
Обяснете защо искате да контактувате с Аллах и се обръщате към Него.

Нека да помислим
• Човекът е отговорен да поддържа постоянна осъзната връзка с Аллах.
• Връзката на човека може да бъде под различни форми. Това са молитвите (дуа), богослуженията (ибадет) и праведните дела (салих амел).

Дуа (молитвата)

Един от начините за създаване, поддържане и укрепване на връзката с Аллах е молитвата (дуа). С нея се изразява привързаността ни към Аллах, укрепваме вярата и обичта ни към Него. Той чува и откликва на нашите молитви, независимо как и на какъв език Му се молим.

„И когато Моите раби те питат за Мен Аз съм наблизо, откликвам на зова на зовящия, когато Ме позове. Нека и те Ми откликнат, и нека вярват в Мен, за да се напътят!” (ел-Бакара, 2:-186)

Нека да обсъдим
• Как трябва да се молим?
• Какво трябва да казваме, когато правим дуа? Разисквайте.

ДУА
Молитвите са миговете ми с Теб,
далеч от света с разперени криле
искам и пожелавам, каквото желая
от Всевишния Абсолютния Всемогъщия

Хаджер Акън

Нека да обсъдим
Имайки предвид горното четиристишие:
• Какво чувствате, когато правите дуа?
• Какво пожелавате от Аллах, когато се молите? Разисквайте.

Дуата и човекът

• Чрез дуата споделяме чувствата и мислите си с Всевишния Аллах, представяме исканията си пред Него. Провеждаме искрен и откровен разговор с Него.

• Искайки с дуа нещо от нашия Създател, същевременно за осъществяването на пожеланото трябва да направим това, което е по силите ни.

• Понякога е възможно молитвите ни да не се сбъднат. В такъв случай не трябва да бързаме.

Защо се прави дуа?

• Ние се молим както в трудните моменти, така и щастливите мигове.

• В молитвите си пожелаваме добри неща за себе си, за близките ни и за всички хора.

• С дуата в радостните моменти желаем да благодарим на Аллах за дарената радост. По този начин се увеличава обичта ни към Аллах, а също и обичта на Аллах към нас.

• Любимият ни Пейгамбер (с.а.с.) се е молил така:

„Слава на Аллах, който дари тялото ми със здраве и ми предостави възможността да го споменавам.” (Тирмизи, Даават, 20 (3401), V, 473)

• С дуата в трудните моменти, получаваме духовна сила с подкрепата на Аллах. Така получаваме сила и упоритост за надделяване на трудностите.

Ваш ред е
• Споделете със съучениците си дуата, която отправяте към Аллах в радостни мигове.
• Анализирайте дуата в радостни моменти.
• Споделете със съучениците си дуата към Аллах в трудни моменти.
• Анализирайте дуата при затруднения.

„Господи наш, дай ни милосърдие от Теб и ни приготви напътствие за нашето дело!” (ел-Кехф, 18:-10)

• Преди това бяхме отбелязали, че във всяко време и на всяко място можем да правим дуа. Молитвите ни се проявяват във всекидневието ни. Правим дуа сутрин при събуждане, вечер при лягане, преди и след ядене, при разболяване и оздравяване, при започване на някаква работа, при завършването й и в други случаи.

Ваш ред е
• Когато правите дуа за кого какво пожелавате? Споделете.
• Кои са всекидневните ви молитви?
• Открийте примерни молитви в Корана и живота на Пейгамбера (с.а.с.).

Ибадет: Връзката ни с Аллах Теаля

Ние поддържаме връзката си с Аллах чрез ибадетите. Творецът ни изисква от нас да му служим с ибадети.

• „Само на Теб служим и Теб за подкрепа зовем.” (ел-Фатиха, 1:-5)

• „И служете на вашия Господар, и вършете добро, за да сполучите!” (ел-Хадж, 22:-77)

Служенето на Аллах

Всяко действие, което се върши със съзнанието за подчинението на Аллах, е вид ибадет, за да спечелим задоволството и обичта Му. Това е ибадет в широк смисъл. Освен това има ибадети, които сме задължени да изпълним в рамките на принципите, които са посочени във великата ни книга Коран-и Керим и хадисите на любимия ни Пейгамбер (с.а.с.). Основните ибадети са известени в следния хадис:

„Ислямът е изграден върху пет неща: Да се вярва, че няма друг Бог, освен Аллах и че Мухаммед е пратеник на Аллах, изпълняване на молитвата намаз, даване на милостинята зекят, извършване на поклонението хадж и спазване на говеенето оруч.” (Тирмизи, Иман, 3 (2609), V, 5)

• Ибадетите се извършват, за да се служи на Аллах, да се покаже уважение към Него и да се изпълнят повелите му. Ние показваме благодарността си към Всевишния Аллах с извършването на ибадетите.

Нека да помислим
• Кои ибадети са посочени в хадиса? Какви други ибадети има?
• Как ибадетите спомагат да контактуваме с Аллах?
• Как благодарността ни към Аллах укрепва връзката ни с Него?
• Като извършваме ибадетите изпълняваме задълженията си към Аллах, ставаме щастливи и спокойни.

Салих амел (праведно дело)

• Добрите, хубавите действия, които се вършат за спечелване на задоволството и благоволението на Аллах, се наричат салих амел (праведно дело).

• Действията от този род, повелени и препоръчани от религията, са определени с понятието „праведни” в смисъл на адекватни, помирени и полезни, тъй като са в съответствие и хармония с вярата.

• Ибадетите са същината на праведните дела. Както ибадетите са праведни дела и усмихнатото лице към хората, поздравяването със селям и помагането на изпадналия в беда, са също такива.

• Праведните дела са много. Нека споменем някои от тях, като имаме предвид хадисите на Пратеника на Аллах(с.а.с.):

„Добро отношение към родителите…” (Муслим, Иман, 36 (137), I, 89)
„Усмихнато лице към брата…” (Тирмизи, Бирр, 36 (1956), IV, 340)
„Предотвратяване на пречките по пътя, които обезпокояват минувачите…” (Муслим, Иман, 12 (58), I, 63)

„Показване на пътя на изгубилия се…” (Тирмизи, Бирр, 36 (956), IV, 340)

Нека да помислим
Защо връзката между Аллах и човека, който във всичките си дела се стреми да спечели обичта Му, е постоянно жива?

• Аллах съобщава, че ще възнагради онези, които не прекъсват връзката си с Него, като извършват добри и полезни дела:

„За онези, които вярват и вършат праведни дела, за тях са Градините, сред които реки текат. Това е голямото спасение.” (ел-Бурудж, 85:-11)

• Ние извършваме праведните дела, за да спечелим благоволението на Аллах.

• И докато търсим задоволството на Аллах се укрепва връзката ни с Него. Аллах прещедро възнаграждава опазващите и засилващите връзката си с Него.

Любимият ни Пейгамбер (с.а.с.) е казал:

„Добрите дела се записват десетократно повече, а може и до седемстотинкратно повече.” (Ибн Мадже, Едеб, 58 (3832), II, 1556)
„Най-харесваното дело от Аллах е онова, което, макар и малко, е постоянно.” (Бухари, Иман, 32, I, 16)

Нека да помислим
Как постоянно извършваните дела спомагат за поддържане на жива връзката на човека с Аллах? Обяснете.

4 Светът през призмата на сътворението

Светът през призмата на сътворението

Нищо на тази вселена не се е появило от само себе си. Създателят на всичко Всевишният Аллах е сътворил света. Той е Господарят на световете. Аллах е създал вселената в порядък.

„В сътворяването на небесата и на земята, и в промяната на нощта и деня има знамения за разумните.” (Ал-и Имран, 3:-190)

„В изгрева на слънцето, в движението на луната, планетите и звездите, в движението на земята и звездите има порядък.” (ел-Бакара, 2:-164)
„Слънцето и луната [се движат] по изчисление.” (ер-Рахман, 55:-5)

Интересно четиво

ИЗБРАНАТА ПЛАНЕТА

Какво би станало, ако Земята се въртеше около оста си за по-дълъг или по-кратък период от време? Продължителността на денонощията щеше ли да бъде 24 часа? А ако нашата Земя не беше в сегашните си размери? Например, какво би се променило, ако беше колкото Меркурий, който е по-малък от нея с 8 на сто или пък колкото Юпитер, който е 318 пъти по-голям?

Несъмнено, всичко, което касае сътворението на земята, е създадено с някаква причина и замисъл, затова и големината, нощта, деня или мястото й в космическото пространство не са случайни.

Ако срокът на обиколката на Земята около оста си беше различен от сегашния, може би нощите щяха да бъдат по-дълги. Тогава земното кълбо щеше да е по-студено. А при дългите дни – по-горещо. Ако земното ни кълбо се движеше по-бавно около оста си, би приличало на Меркурий, където разликата между нощната и дневната температура достига до 1000 градуса.

В по-малкото по обем земно кълбо щеше да има по-слабо земно притегляне, поради което атмосферата по-лесно щеше да изпусне газовете в космическото пространство. А при по-голямо – земното притегляне щеше да се увеличи и отровните газове щяха да останат в атмосферата, поради което щеше да бъде невъзможно вдишването и издишването на въздуха.

А ако нямаше атмосфера? Сигурно през деня горещините щяха да достигнат 120 градуса, подобно на Луната, където липсва атмосфера; или пък през нощта щеше да има ледникови студове – под минус 150 градуса? При недостиг на атмосфера биха липсвали и въглероден двуокис и водни пари. Липсата на газовете, които през деня задържат една част от лъчите на Слънцето и не ги допускат отново в космическото пространство, би означавало те да не изпълнят функцията си. При такъв случай земното кълбо през деня не би могло да се опази от слънчевите лъчи, а през нощта – да съхрани дневната топлина.

А сега да помислим какво би се случило при по-близко или по-далечно позициониране на нашата планета. Ако слънчевата енергия, която получава земното кълбо, бе с 10 на сто по-малко количество от сегашното, повърхността й щеше да бъде покрита с ледници, с метри дебелина. А при малко увеличаване на енергията – всички живи същества щяха да загинат, изгаряйки от горещините. А какво би станало, ако земното кълбо не се въртеше около оста си с наклон от 20 27’ градуса? Щом сезоните се оформят според този наклон, то при малка разлика в ъгъла на наклона биха се породили големи разлики в топлинната температура на сезоните. А това би означавало лято с непоносими жеги и прекалено студени зими. Днес нашата планета нито замръзва от студа като Марс, нито изгаря от горещините като Венера. Докато близката съседка на земното кълбо Луната се обсипва от дъжд от космически камъни и вредни лъчи, на земята цари умерен и приятен климат.

В този много изтънчен порядък всяко същество точно изпълнява своите функции: Земята постоянно се върти. Слънцето всеки ден изгрява. Пръстта е всеки ден под краката ни. Въздухът, чиято важност може би ще разберем, когато ни липсва, никога не ни изоставя. Земята ни е топло и живо огнище, което с всяко състояние ни дава да разберем специалното й място.

ПЛОДЪТ НА МАЙСТОРСКАТА РЪКА

Отвори очи и погледни
небесната шир като лилия
Редът в небесата погледни -
плодът на майсторската ръка.
Зажаднелите пустини,
напоените от дъжда земи
Зеленелите дървета -
плодът на майсторската ръка.
Блещукащите риби,
горящите вулкани,
падащите листа –
Плодът на майсторската ръка.
Ирфан Джошкун

Нека да помислим
За какво става въпрос в стихотворението?

Целта на сътворението

В сътворението на всяко създание има цел и мъдрост.

• Аллах е създал небесата и земята с правда и мъдрост. „Сътворихме Ние небесата и земята, и всичко между тях, единствено с мъдрост и за определен срок. А които не вярват, се отвръщат от това, за което са предупредени.” (ел-Ахкаф, 46:-3)

• „Аллах сътвори небесата и земята с мъдрост. В това има знамение за вярващите.” (ел-Анкебут, 29:-44)

• Аллах е сътворил този свят като терен за изпит, където да се спечели отвъдният живот. Вселената служи на човека, създадена е, за да му помага.

Вселената и космосът
Аллах Теаля е създал всички Свои създания заради човека.

„Той е, Който сътвори за вас всичко на земята, после се насочи към [сътворяването на] небето и създаде седем небеса. Той всяко нещо знае.” (ел-Бакара, 2:-29)
„Не виждате ли, че Аллах подчинява за вас всичко на небесата и всичко на земята, и щедро ви дава Своята благодат и явна, и скрита?” (Лукман, 31:-20)
„И подчини Той за вас всичко на небесата и всичко на земята всичко е от Него. В това има знамения за хора мислещи.” (ел-Джасийе, 45:-13)

Нека да обсъдим
С кои блага Аллах е дарил човека?
Имайки предвид горните айети, кои са „знаменията за мислещите хора”? Разисквайте.

5 Отговорността на човека към света

Светът и всичко в него са подчинени на човека. Обаче той е отговорен за поведението си към света и всички творения. Задължен е да използва по най-добрия начин и да съхрани благата, с които го е дарил Аллах. „Ние предложихме на небесата и на земята, и на планините отговорността, но те се възпротивиха да я носят и се уплашиха от нея. А човекът я понесе…” (ел-Ахзаб, 33:-72)

Нека да помислим
Кои са отговорностите, с които се е нагърбил човекът?

Служенето на Аллах

Човекът, който е създаден като раб на Аллах, трябва да запази това съзнание във взаимоотношенията си с всички останали живи и неживи същества. Като подхожда с чувство на отговорност, трябва да използва благата, които са му на разположение, по най-добрия и полезния начин. Една от отговорностите му е да изследва земното кълбо и всичко в него, за да разбере и да преосмисли знаменията на Аллах. Човек е отговорен да размишлява върху тях.

„В сътворяването на небесата и на земята, и в промяната на нощта и деня, и в корабите, плаващи в морето с онова, което носи полза на хората, и във водата, която Аллах изсипва от небето, и съживява с нея земята след нейната смърт, и множи там всякакви твари, и в смяната на ветровете, и в покорните между небето и земята облаци наистина има знамения за хора проумяващи.” (ел-Бакара, 2:-164)

Обобщение на раздела

Аллах Теаля е създателят на всичко. Аллах Теаля е сътворил всички същества, които виждаме или не виждаме. Сътворяването, проявата на Неговите творения е безпрецедентно, всичко е с мяра и хармония. Затова трябва да Му изразим безкрайната си благодарност.

Всевишният ни Господар първо е създал всички живи и неживи същества и по този начин е подготвил удобна среда за живеенето на човека, след което е създал него. От гледна точка на сътворението човекът е създаден като прекрасно творение. За да служи на Аллах, притежава качеството да се насочи и към доброто и към злото. Обаче той, използвайки разума и волята си, може да изживее живот, който съответства на целта на сътворението му.

Аллах Теаля е сътворил човека и не го изоставил на самотек. Всевишният във всеки миг е много близък до него, а той е задължен да поддържа съзнателната връзка с Аллах, която може да бъде под различни форми. Това са дуата, ибадетите и подобни праведни дела.

Един от начините за създаване, поддържане и укрепване на връзката с Аллах е дуата (молитвата). С нея изразяваме привързаността си към Аллах, укрепваме вярата и обичта си към Него. Аллах ни чува и приема молитвите, независимо на какъв език и по какъв начин Му се молим. Ние се молим и в трудните, и в радостните моменти. Ние поддържаме връзката си с Аллах и чрез ибадетите и праведните дела, така постигаме задоволството и благоволението Му.

Създателят на всички неща Всевишният Аллах е създал и света. Той е Господарят на световете. Сътворил е този свят като място и средство за спечелване на отвъдния живот.

Светът е създаден в услуга на човека, който е отговорен за онова, което прави. Той е задължен да използва по най-полезния начин и да съхрани благата, с които го е дарил Аллах, да запази съзнанието си на раб на Аллах във взаимоотношенията си с всички живи и неживи същества.

Да преговорим раздела

1. Как са създадени светът и човекът? Проучете.

2. Какво трябва да направим за поддържане на връзката си с Аллах? Помислете.

3. Кога има необходимост да правим дуа? Защо?

4. По какъв начин извършването на ибадетите способства за укрепване на връзката ни с Аллах? Обяснете.

5. Защо е създаден светът? Обяснете.

6. Какви са отговорностите на човека към света? Дайте примери.

ТЕСТ

1. Коя е основната идея, отбелязана в айета: „Това е Аллах, вашият Господар! Няма друг Бог, освен Него Твореца на всяко нещо.”?

А) Аллах е единствен.

Б) Няма друг Бог, освен Аллах.

В) Аллах е сътворил всичко.

Г) Човекът е отговорен за това, което е направил.

Д) Човекът има свободата да избира.

2. Кое от посочените не е от начините за контактуване с Аллах?

А) Правене на дуа Б) Кланяне на намаз В) Полагане на труд

Г) Четене на Коран Д) Спазване на оруч

3. Кое е съществото, заради което са създадени всички създания?

А) Меялике (ангел) Б) Човек В) Джин (дух)

Г) Шейтан (сатана) Д) Пейгамбер (Аллахов Пратеник на Аллах)

4. Кое от посочените не е сред задълженията на човека към вселената?

А) Опазване на живите същества

Б) Разбиране на айетите (знаменията) на Аллах

В) Използване по най-добрия начин на дарените блага

Г) Замърсяване на околната среда

Д) Запазване на хармонията на вселената

5. Кое от посочените не е праведно дело (салих амел)?

А) Доброто отношение към родителите

Б) Усмихнатото лице към брата

В) Изграждане на училище, джамия и други

Г) Посочване на пътя на човека, който се е изгубил

Д) Разгласяване на добрините, които правят хората

РАЗДЕЛ
IV

ВЯРАТА В АЛЛАХ

1. Битието и единството на Аллах

2. Качествата на Аллах в Корана

3. Прекрасните имена (есма-ул-хусна) на Аллах, които изразяват милостта и обичта Му към творенията

4. Най-прекрасните имена на Аллах, свързани с милостта Му

5. Най-прекрасните имена на Аллах, които изразяват силата Му

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

В този раздел:

• Поясняват се битието и единството на Всевишния Аллах и качествата Му.

• Освен качествата на Аллах Теаля става въпрос за прекрасните Му имена.

• Поясняват се битието, качествата и имената на Аллах, връзката им със света - сътворението, организацията и управлението му.

• Според ислямската религия Аллах има специални същностни (зати) качества и освен тях - доказателствени (субути), които показват отношението му с този свят. Освен това Аллах Теаля представя Себе Си с различни имена, за да Го опознават по-добре хората.

• Разглеждат се значенията на прекрасните имена на Аллах и тяхното влияние върху човешките действия.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

В края на раздела се очаква да постигнете следните резултати:

1. Да се изрази, че Аллах съществува и е единствен.

2. Да се изброят качествата на Аллах.

3. Да се пояснят качествата на Аллах, относно обичта Му.

4. Да се пояснят качествата на Аллах, свързани с милостта Му.

5. Да се пояснят качествата на Аллах, изразяващи силата Му.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

1. Проверете дали сте постигнали поставените цели в началото на раздела.

2. Прочетете отново темите, свързани с целите, които не сте осъществили.

3. Непременно направете заданията за изследване и анализиране, отбелязани в раздела.

„Той е Аллах – Единствения.” (ел-Ихляс, 112:-1)
„Вашият Бог е единственият. Няма друг Бог, освен Него…” (ел-Бакара, 2:-163)

1 Битието и единството на Аллах

Основата на исляма, която е монотеистична религия, представлява вярата в един Аллах. Именно затова любимият ни пейгамбер Мухаммед (с.а.с.) определил същността на вярата така: „Потвърждаване, че няма друг Бог, освен Аллах.” (Муслим, Иман, 8 (33), I, 52). А в Коран-и Керим битието и единството на Аллах винаги се посочват заедно. Особено кораничните айети, които са низпослани в мекканския период, специално и многократно отбелязват съществуването и единството на Аллах.

Вярата в съществуването на Аллах Теаля е първото условие за да бъде човек вярващ (мюмин). Останалите принципи на вярата последват този. „Кажи [о, Мухаммед]: Той е Аллах – Единствения.” (ел-Ихляс, 112:-1)

Според ислямската религия Всевишният Аллах е създал и управлява в хармония вселената с всичките й тънки детайли, Той е всемогъщият. За да разберем по-добре битието на Аллах, нашият Създател повелява да се взрем и размишляваме върху начина на сътворяването на природата и съществата в нея.

Изводите и доказателствата от случващото се по света, също показват съществуването и единството на Аллах. Хармонията и реда във функционирането на този свят, създаването на всичко на необходимото място, организирането на всички живи и неживи същества в съответствие с целите им са плод на Неговото съществуване и единство.

„Небесата и земята щяха да се разрушат, ако имаше на тях други богове, освен Аллах. Пречист е Аллах, Господа на Трона (Арш), от онова, което Му приписват!” (ел-Енбия, 21:-22)

2 Качествата на Аллах в Корана

• Аллах Теаля представя някои от качествата си в Свещения Коран, която е последната божествена книга, изпратена на човечеството. Аллах представя Себе Си с качествата Си.

• Той не прилича на нито едно същество.

• Според ислямските учени Аллах поддържа действителна връзка с всички създания.

• Връзката на Аллах със света се осъществява чрез имената и качествата Му.

• Ние опознаваме Аллах чрез тези качества.

За да разберем, че Аллах е един, единствен и без подобие, е необходимо добре да знаем качествата и отношенията Му със света, както и особеностите на Твореца и творенията. В някои религии и периоди на историята Бог е представен с човешки качества и конкретни форми. Това е открило път за идолопоклонничеството. Невъзможно е човек да схване същността на Аллах с възприятията, които притежава. Затова Аллах е пожелал да размишляваме върху Него, съобразно качествата Му. Човек може да Го опознае единствено чрез тях.

Качествата на Всевишния Аллах, споменати в Коран-и Керим и хадисите, по принцип се групират така, както е в таблицата:

Коран-и Керим дава предимство на същностните (зати) качества на Аллах и по този начин се опитва да предотврати някои грешни схващания за Него, съществували преди исляма. Именно затова сура Ихляс, която е низпослана в мекканския период – първите години на разпространението на исляма, ни информира само за същностните (зати) качества на Аллах. Тя представя Аллах така:

„Кажи [о, Мухаммед]: “Той е Аллах Единствения, Аллах, Целта [на всички въжделения]! Нито е раждал, нито е роден, и няма равен Нему.” (ел-Ихляс, 112: 1-4)

Същностните качества (зати сифат) на Аллах

Това са качествата на Аллах, отнасящи се до същността Му. Те спомагат за опознаване на битието и истинската същност на Всевишния Аллах. Тези качества са:

1. Вуджуд (съществуване): изразява битието, съществуването на Аллах, което не зависи от друго същество. Самият Той е причината за съществуването Си.

2. Къдем (безначалност): Битието на Аллах е без начало. Той не е създаден и не се е появил впоследствие. Той е извечен. Независимо колко назад се връщаме в миналото е невъзможно да си представим миг или време, в което Аллах да не е съществувал. „Той е Изначалния и Безкрайния, и Явния, и Скрития.” (ел-Хадид, 57:-3)

3. Бека (безкрайност): Аллах Теаля е вечен, безкраен, съществува винаги. Както за битието на Аллах Теаля няма начало, така и няма край. „Всичко тук погива. Но пребъдва Ликът на твоя Господар, Владетеля на величието и почитта.” (ер-Рахман, 55:-26-27).

4. Мухалефетун ли-л-хавадис (неоприличаване със създанията, без подобие): Това качество показва, че Всемогъщият Аллах по същността и качествата Си не прилича с нито едно от създанията Си. „Няма подобен Нему.” (еш-Шура, 42:-11) Аллах е пречист от форма, време и пространство, т.е. тези неща са немислими за Него. Той няма някакво местопребиваване и е немислимо да бъде ограничен с времето. „Няма подобен Нему. Той е Всечуващия, Всезрящия.” (еш-Шура, 42:-11)

5. Къям би-нефсихи (самосъществуване, самодостатъчност): Няма необходимост от друг за съществуването Си и продължаване на битието Си. Всевишният Аллах съществува поради същността Си. „Аллах! Няма друг Бог, освен Него Вечноживия, Неизменния!” (Ал-и Имран, 3:-2)

6. Вахданийет (единство/единосъщие): Това качество изразява единствеността на Всевишния Аллах, качествата и действията му и че няма Негов подобен, посредник и съдружник. „И на всеки пратеник, когото Ние пратихме преди теб, дадохме откровението: “Няма друг Бог, освен Мен! Служете [единствено] на Мен!”” (ел-Енбия, 21:-25)

„Кажи [о, Мухаммед]: “Той е Аллах Единствения.” (ел-Ихляс, 112:-1)

• Сура Ихляс представя качеството вахданийет (единственост) на Аллах и особеностите му. Според тази сура Аллах няма съдружник, нито рожба – момче или момиче. Той не е родител. Нито пък син или дъщеря на родител. Няма подобие или съдружник.

• Няма друг Бог, освен Аллах. Затова в ислямската религия е категорично забранено да се обожествява и служи на други, освен на Аллах.

• Ислямската религия предотвратява обожествяването и служенето на човека на себеподобни. Забранила е категорично обожествяването, служенето на идоли, природни явления и хора, което се наблюдава при някои религии. Обожествяването, служенето на други, освен Аллах, е окачествено като ширк (съдружаване).

Доказателствените качества (субути сифат) на Аллах

Това са тези, които трябва да се приписват на Всевишния Аллах и изразяват Неговите особености.

Хаят (живот): Всевишният Аллах е жив. В смисъл, че е безначален, вечен и безсмъртен. „Аллах!... Вечноживия…!” (Ал-и Имран, 3:-2) Животът на Аллах не прилича на преходния и материалния живот на творенията. Противоположното е смъртта, който е недостатък, а Аллах е пречист от недостатъци. Качеството хаят изразява безначалния и безкрайния живот на Аллах. „И се уповавай на Вечноживия, Който не умира…” (ел-Фуркан, 25:-58)

Илим (знание): Всевишният Аллах знае всичко, което се е случило, случва се и ще се случи. Знанието на Аллах не е ограничено с време и място. „Кажи: “И да скривате онова, което е в сърцата ви, и да го показвате, Аллах го знае.” (Ал-и Имран, 3:-29) Възнаграждаването на праведните раби и наказването на лошите от Аллах е възможно със знанието Му за извършените от тях неща.

Ираде (воля): Всевишният Аллах повелява това, което пожелае. Всичко, което се е сбъднало или ще се сбъдва на тази вселена, се случва по волята и желанието на Аллах. Всичко, което Той пожелава, непременно става и не се случва онова, което не пожелае. „Нашето Слово към нещо, когато го пожелаем, е само да му кажем: “Бъди!”. И то става.” (ен-Нахл, 16:-40)

Кудрет (сила): Всемогъщият Аллах владее правото на управление над всички същества в съответствие с волята и знанието Си и е способен да върши и сътворява всичко. Вселената и всичко в нея са пред нас като показател на това качество на Всевишния Аллах. „Аллах над всяко нещо има сила.” (ел-Бакара, 2:-20)

Семи (слух): Аллах чува всичко. Понятия като далечина-близост, явност-скритост, тъмнина-светлина не са пречка пред слуха на Аллах. Той чува вътрешния ни шепот, молитвите, които отправяме от сърце и душа. „Несъмнено, Аллах е всечуващ, всезрящ.” (ел-Хадж, 22:-61)

Басар (зрение): Аллах вижда всичко. Понятия като далечина-близост, явност-скритост, тъмнина-светлина не са пречка. Нищо не остава извън обсега на Неговото зрение. „…И знайте, че Аллах съзира вашите дела!” (ел-Бакара, 2:-233)

Чуването и виждането на всичко и изцяло от Аллах, т.е. качествата Му „Семи” (Всечуващ) и „Басир” (Всевиждащ), принципно се споменават заедно в Свещения Коран. Неговият слух и зрение в никакъв случай не приличат на човешките.

Келям (слово): Аллах говори, без да изпитва необходимост от специфичните за човека средства като букви, звуци, срички и писмо. „…И Аллах говори пряко на Муса…” (ен-Ниса, 4:-164). Коранът се нарича „Келямуллах”, т.е. словото на Аллах. Проява на това качество на Аллах са откровенията и божествените писания, които е дал на пейгамберите, както и вдъхновенията, с които дарява създанията Си.

Теквин (създаване): Аллах създава. Теквин означава изкарване на нещо от нищетата, даване на битие на нещо. Всички действия на Всемогъщия Аллах като сътворяване, препитание и блага, наказване на престъпилите, съживяване и отнемане на живота са свързани с това качество. Тези действия се смятат за негово проявление. Откриването, сътворяването и действителното създаване се осъществяват от Аллах чрез качеството Му кудрет (сила). „Кажи: “Ще ги съживи Онзи, Който ги сътвори първия път. Той знае всичко как се сътворява.” (Ясин, 36:-79)

3 Прекрасните имена (есма-ул-хусна) на Аллах, които изразяват милостта и обичта Му към творенията

Прекрасните имена (есма-ул-хусна) и смисълът им

• Една част от тях показват Неговото милосърдие към човека и другите живи същества.

• Поради честото споменаване на прекрасните имена на Аллах и прославянето Му човекът, който прави това, след известно време изпитва влиянието им, в резултат на което се украсява с тях.

• Украсяването с прекрасните имена на Аллах прави човека по-зрял, по-мъдър и по-морален.

• Човекът, който събере у себе си качествата на прекрасните имена, се извисява сред най-избраните и съвършените раби на Аллах и примерните личности на човечеството. Придобива качеството съвършен човек (инсан-и кямил).

• Думите „Украсете се с нравите на Аллах.” са лаконичен израз, който обогатява нашата култура. С това се има предвид: поправете, развийте себе си и морала в съответствие с желанието на Аллах, в човешки измерения се украсете с качествата, залегнали в Неговите прекрасни имена.

„Аллах има Най-прекрасните имена. Зовете Го с тях и оставете онези, които богохулстват с Неговите имена! Ще им се въздаде за онова, което вършат.” (ел-Араф, 7:-180)
„Той е Аллах Сътворителя, Изкусния, Ваятеля! Негови са Най-прекрасните имена. Прославя Го всичко на небесата и на земята. Той е Всемогъщия, Премъдрия.” (ел-Хашр, 59:-24)

Мюсюлманите назовават децата си с прекрасните имена на Аллах, поставяйки пред тях думата „Абд”, която означава „раб“ (кул). Например, Абдуллах, Абдулкадир, Абдуррахман, Абдуррахим, Абдулкерим, Абдуссамед и други.

Имената на Аллах са многобройни. В ислямската традиция прекрасните имена на Аллах са известни като „есма-ул-хусна”. Но те не са ограничени с цифрата 99.

Материалните и духовните потребности на хората

• Хората имат някои потребности – материални (физически) и духовни (душевни).

• Материалните потребности са от рода на яденето, пиенето, обличането, живеенето в жилище и други.

• Посрещането на духовните потребности е толкова необходимо, колкото и на материалните. Те са също важни като материалните.

• Ако не се посрещнат духовните потребности, човек рухва психически и духовно, с времето може да му се увреди умственото и душевното здраве. Сред най-важните неща, които осигуряват духовните потребности на човека, са преклонението пред Създателя, споменаването Му, отправянето на молитви към Него и други.

• Освен това изпитва необходимостта да бъде забелязан, известен, различаван, чут, обичан, уважаван и ценен. Сред най-важните духовни потребности на човека са да обича и да бъде обичан.

• Обичта е чувството, което събужда у него непосредствен интерес и обвързаност към нещо или някого.

• Обичта остойностява обичаното в очите на обичащия. Чрез обичта човек осъзнава, че му се отдава значение и че е част от цялото, в което живее.

• Обичта е споделяне на нещо с другите. След хляба и водата, обичта е най-необходимото нещо за човека. Тя е истинската храна на духа.

Обичта към Аллах

Тя стои над всяка обич, тя е безкрайна. В следните коранични айети Всевишният Аллах съобщава колко много ни обича и колко голяма е милостта Му към нас:

„Той е Опрощаващия, Любящия.” (ел-Бурудж, 85:-14)
„А Аллах не би погубил вярата ви. Аллах към хората е състрадателен, милосърден.” (ел-Бакара, 2:-143)
„И молете за опрощение вашия Господар, и се покайте пред Него! Моят Господар е милосърден, любещ.” (Худ, 11:-90)

Обичаните и спечелилите задоволството на Аллах

На различни места в Коран-и Керим Аллах съобщава, че обича много:

• Вършещите добрини;

• Разкайващите се, пречистените,

• Спазващите обещанията си,

• Предпазващите се от противопоставяне на Аллах,

• Раздаващите, харчещите по пътя на Аллах;

• Търпеливите, които не изпадат в отчаяние;

• Постъпващите добре;

• Уповаващите се на Аллах;

• Опрощаващите;

• Справедливите;

• Скромните;

• Праведните;

• Полагащите усилия за добри неща;

• Честните;

• Запазващите силата и достойнството си при неправда;

• Притежаващите съвършена вяра;

• Благодарните;

• Искрените;

• Обичащите Хазрети Мухаммед (с.а.с.).

Заедно с това Великият Аллах, изпращайки Своите пратеници на хората, ги е задължил да разпространят обичта и уважението сред тях. Специално за пейгамбера ни Мухаммед (с.а.с.) е повелил:

„Дойде вече Пратеник при вас измежду вас самите. Тежко е за него вашето затруднение, загрижен е за вас, към вярващите е състрадателен, милосърден.” (ет-Тевбе, 9:-128)

Аллах Теаля съобщава, че Той и изпратените от Него пейгамбери обичат много хората и останалите живи същества, заедно с това обаче желае и хората да се обичат помежду си.

Едно от основните неща, декларирано от исляма, е, че не може да бъде истински мюсюлманин този, който не споделя трудностите на съседа си и не го обича. Там, където има обич и искреност, сърцата и човешките отношения са чисти, благородни и искрени, лъжата не съществува, не се изпитва злоба, ненавист и отмъщение. Един от доводите за съществуването на Аллах е чувството обич, което е създадено у нас.

„И от Неговите знамения е, че сътвори за вас съпруги от самите вас, за да намерите спокойствие при тях, и стори помежду ви любов и милост. В това има знамения за хора мислещи.” (ер-Рум, 30:-21)

Един от най-важните показатели за обичта на Аллах към хората е чувството обич, дадено от Аллах на човека по рождение.

• Обичта е дар от Аллах за хората. Отговорността на човека е да развива това чувство и да се отнася с обич към обкръжението си.

• В следния айет Аллах отбелязва, че обичта подрежда взаимоотношенията на хората, а ненавистта ги разрушава:

„По милост от Аллах ти се смекчи спрямо тях. А ако беше груб, с жестоко сърце, щяха да се разотидат от теб. Извини ги и моли за опрощението им, и се съветвай с тях по делата! А решиш ли [нещо], уповавай се на Аллах! Аллах обича уповаващите се Нему.” (Ал-и Имран, 3:-159)

ЗА ОБИЧТА

Обичта прави човека човек, приятелството.

Повярвай, краят на този път е блаженството.

Създателят е изградил вселената върху обичта.

Разкрасил е с най-разноцветни багри света.

Мевляна, Юнус, Хаджи Бекташ Вели са

най-буйният поток на обичта и братството.

По волята на Аллах, заявена в „калю беля“,

любовта и обичта са плодът на света!

Хасан АРАЛ

Нека да помислим
Кои от ползите на обичта са посочени в стихотворението?

Прекрасните имена на Аллах, които изразяват обичта и милостта Му

Ето някои от тях и значенията им:

АФУВ: Милостив, винаги опрощаващ, опрощаващ греховете, които пожелае, опрощаващ престъпленията.

БИРР: Добрина и хубост, даряване, помагане на рабите. Неговите добрини и благодеяния са многобройни. Той дарява с прекрасните чувства като доброта и добротворство.

ГАФФАР: Опрощаващ греховете на Своите раби и прещедър в опрощението. Покриването и опрощаването на греховете е от неразделните качества на Всевишния Аллах.

ХАДИ: Напътстващ, насочващ в правия път, създаващ напътствието, даряващ успех на желаещите, показващ правия път на Своите раби, осигуряващ постигането на целите.

ХАЛИМ: Спокоен, небързащ, търпелив при наказване на грешните, отлагащ наказанието им, макар да е всесилен.

РАУФ: Много милостив, много толерантен и благ към задълженията на хората.

РЕЗЗАК: Той е създателя и прещедро даряващия препитанието на всички живи същества.

ТЕВВАБ: Даващият възможността и помагащият на Своите раби да се покаят и приемащият покаянията им.

ВЕХХАБ: Прещедро даряващият. Той прещедро дарява Своите раби, макар и да нямат право да очакват това.

ВЕКИЛ: Помагащият на онези, които живеят, уповават и се осланят на Аллах; Който в управлението си не е ограничен от никакви условия. Довереният, пазителят, помагащият и владеещият всичко.

ВЕЛИ: Повеляващият, приятелят и настойникът на добрите, вярващите хора и помагайки, управляващият делата им.

4 Най-прекрасните имена на Аллах, свързани с милостта Му

Ето някои от тях и значенията им:

РАХМЕТ: Речниковото значение на думата „рахмет” е чувство на мъка, страдание, милост и милосърдие, породено от изпаднали в трудност живи същества.

• Според Свещения Коран истинският източник на милостта и милосърдието е Всевишният Аллах.

• Аллах представя Себе Си като безкрайно благодеятелен, неизмеримо милостив и безпределно щедър.

• Нашият Господар постоянно наблюдава и пази Своите раби, Той не крие милостта, благата и даренията Си към тях.

• Той постоянно чува желанията на Своите раби и открива вратите на милостта Си към онези, които Му се осланят.

„Аллах е, Който сътвори небесата и земята, и изсипа вода от небето, и извади с нея от плодовете препитание за вас, и подчини за вас корабите да плават по морето според Неговата повеля, и подчини за вас реките.” (Ибрахим, 14:-32)

• Имената, които най-добре изразяват милостта на Аллах и са споменати най-много в Свещения Коран, са Рахман и Рахим.

• Според ислямската религия е много важно при започване на всяко нещо да се каже „Бисмилляхи-р-рахмани-р-рахим”, което означава „В името на Аллах, Всемилостивия, Милосърдния”. Този израз се нарича „бесмеле”.

• Започването на нещо, споменавайки имената, които изразяват милостта на Аллах и с мисълта, че Аллах е с него, помага за най-доброто, най-ефективното и най-прекрасното изпълнение на започнатото и съблюдаването на благоволението на Аллах.

РАХМАН: Това е името, което най-често се среща в Корана след собственото име Аллах.

• Това е името, което означава много милостив, премилостив. Думата е производна на „рахмет”, означава състрадание, трогателност, милосърдие, опрощение, съжаление и благодеятелност.

• Неговото милосърдие се изразява в доброжелателността Му и даряването на творенията с безброй блага. В тази връзка Аллах Теаля повелил:

„Кажи: „Той отреди за Себе Си милостта.” (ел-Енам, 6:-12)

Същевременно Аллах повелява да не се губи надежда за милостта Му и отбелязва, че това води човека към грешни пътища. Човекът трябва постоянно да бъде позитивно настроен и изпълнен с надежда, което е милост за него, а тази надежда го свързва със Създателя Му.

„Каза: “А кой губи надежда за милостта на своя Господар, освен заблудените?” (ел-Хиджр, 15:-56)

Милостта на Аллах е проявление на божествената благодат и защита. Тази милост обхваща целия свят и не оставя врати за отчаяние и песимизъм.

РАХИМ: Това име ни показва, че делата ни ще бъдат възнаградени от Аллах. Възнаграждаване на онези, които действат според повелята и благоволението на Аллах, заплащане на усилията им.

МЕДЖИД: Великият, прославеният и достойният, великодушният и прещедрият.

ЛЯТИФ: Познаващият и неусетно осигуряващият дори най-малките детайли на потребностите на творенията Си.

ШЕКУР: Пребогато възнаграждаващият дори най-малките добрини.

БАСИТ: Всевишният Творец, Който дарява всички блага, обсипва Своите раби с благодатта и милостта Си. Дарява ги с препитание, радост, спокойствие и благоденствие.

МУКИТ: Създаващият препитанието.

КЕРИМ: Щедрият, великодушният; опрощаващият, независимо от всемогъществото Си; даряващият щедрост, изпълняващият обещанието си.

ВАСИ: Щедро опрощаващият и милостивият. Даряващият творенията Си с материална и духовна широта.

МУХСИ: Познаващият всичко поотделно и с всичките им подробности.

ЗУ-Л-ДЖЕЛЯЛИ ВЕ-Л-ИКРАМ: Владетелят на величието и могъществото. Благодетелният и даряващият. Единственият заслужаващ уважение и почит, владеещият всички величия. Създаващият физическите и материалните блага за поддържане на живота на живите същества. Той е всезнаещ, всевиждащ, всечуващ, всемогъщ, първи и последен владетел на битието, без подобие.

Нашият Създател и Господар желае да се оценят благата, с които ни е дарил. А това се изразява с благодарността. Срещу всичките блага Аллах очаква признателност и благодарност, която могат да изразят единствено разбиращите стойността им. Ако не се оцени тази божествена милост и се отрече, е непризнателност. В много коранични айети понятието „неверие” се употребява като непризнателност. Защото неверието е неоценяване на доброто отношение на Аллах към хората, непризнателност към доброто.

„И създаваме там градини с палми и грозде, и сторваме там да бликнат извори, за да ядат от техните плодове и от онова, което със своите ръце придобиват. Не ще ли бъдат признателни?” (Ясин, 36:-34-35)

5 Най-прекрасните имена на Аллах, които изразяват силата Му

• По собствено желание Аллах е създал от нищото вселената и е въдворил в нея определен ред.

• Слънцето, луната и планетите ще продължават да се движат в рамките на определения безгрешен и свръхразумен ред.

• За да се разбере добре силата на Аллах, Той настоятелно повелява да се наблюдава и размишлява върху сътворението на земята, небето и онова, което е между тях.

„Той е, Който разпростря земята и стори по нея непоклатими планини и реки, и от всички плодове стори там по два вида. Той покрива деня с нощта. В това има знамения за хора мислещи.” (ер-Раад, 13: 3)

МУТЕКЕББИР: Великият и всемогъщият във всяко отношение Създател. Аллах е единственият владетел на абсолютното величие в същността, качествата и действията Си, което не може да се отнесе към нито един човек. Безспорен факт е, че много хора, мислейки се за велики, изглеждат нищожни пред безкрайната сила и величие на Аллах. Понякога е било достатъчно да се случи дребен инцидент или дори да се появи нищожно същество като микроб, за да бъдат унищожени пленените от величието.

КАХХАР: Той надделява над всичко и всичко е подчинено на Неговата сила.

Айет-ул-кюрси

В айета, известен като Айет-ул-кюрси и се чете многократно, Аллах представя Себе Си така:

„Аллах! Няма друг Бог, освен Него Вечноживия, Неизменния! Не Го обзема нито дрямка, нито сън. Негово е онова, което е на небесата и което е на земята. Кой ще се застъпи пред Него, освен с Неговото позволение? Той знае какво е било преди тях и какво ще бъде след тях. От Неговото знание обхващат само онова, което Той пожелае. Неговият Престол вмества и небесата, и земята, и не Му е трудно да ги съхрани. Той е Всевишния, Превеликия.” (ел-Бакара, 2: 255)

АЛИЙ: Височайшият, великият и всевишният; всевишният по сила, знание, власт, воля и всички други съвършени качества. Всичко е подчинено на Неговата власт и повеля.

БАРИ: Сътворяващият творенията според изчистения и стабилен ред, създаващият чрез развиване и усъвършенстване на различните качества. Несъмнено, Аллах сътворява, подбира, организира и подобрява създанията Си – всяка с уникални особености.

БАСИР: Идеално виждащият всичко с измеренията си, даряващият творенията Си с възприятието зрение.

ДЖАМИ: Събиращият, съдържащият всичко в Своето могъщество и събиращият когото, където и когато пожелае.

ДЖЕЛИЛ: Притежаващият всевишното величие. Той е владетелят на всякакъв вид величие в качествата и имената.

ХАБИР: Знаещият, осведоменият за същността и тайните страни на нещата, отлагащият наказанията, отнасяйки се благосклонно.

ХАЛИК: Аллах е създателят. Сътворяване на нещо, изграждане на нещо уникално. В този смисъл няма друг създател, освен Аллах. Той е създателят на всичко. Онова, което вършат хората, не е създаване, сътворяване, а получаване на нещо от съществуващите неща.

КАБИД: Аллах е всевишното същество, което подчинява всичко на Своята безпределна сила, с нея обгръща всичко и властва над всичко.

КАДИР: Владетелят на мощта, безкрайно силният, способният да върши което и както пожелае. Той е източникът на всяка сила.

КАВИ: Способният и безпределно силният. Всичко е безсилно пред Неговата мощ и способност, всичко е принудено да Му се подчинява.

КАЙЮМ: Вечният, вездесъщият, единственото същество, което е източник на силата и волята за просъществуването на всичко друго.

КЕБИР: Великият и всевишният, управляващият вселената със Своята сила, подчиняващият всичко на Своята власт.

МЕТИН: Издръжливият, могъщият, неизпитващият никакво затруднение.

МУХЙИ: Съживяващият, вдъхващият дух и живот. Никой не може да съживи умъртвения от Него.

МУКТЕДИР: Всесилният, преобръщащият всичко, властващият по Своему над силните.

ШЕХИД: Свидетелстващият за всичко, идеално наблюдаващият всичко, знаещият и действащият според това.

Да проучим - да научим
Проучете прекрасните имена на Аллах, които се отнасят до величествените (джелял) Му качества.

„Той е, Който разпростря земята и стори по нея непоклатими планини и реки, и от всички плодове стори там по два вида. Той покрива деня с нощта. В това има знамения за хора мислещи.” (ер-Раад, 13:-3)

Обобщение на раздела

• Вярата в съществуването на Аллах Теаля е първото условие, за да бъде човек вярващ (мюмин). За да разберем по-добре битието на Аллах, нашият Създател повелява да наблюдаваме и да размишляваме върху сътворението на природата и всички същества в нея.

• Хармонията и реда при функционирането на този свят, създаването на необходимото място, организирането на всички живи и неживи същества в съответствие с целите им са плод на Неговото съществуване и единство.

• Аллах Теаля може да се опознае единствено чрез Неговите качества. Той не прилича на нито едно от съществата на този свят.

• Невъзможно е същността на Аллах да се разбере с човешките възприятия.

• Качествата на Аллах се разделят на два вида: зати (същностни) и субути (доказателствени).

• Аллах много обича създанията си. Неговата обич е над всяка друга и е безкрайна.

• Имената, които най-добре изразяват обичта и милостта на Аллах и са споменати най-много в Свещения Коран, са Рахман и Рахим.

• Аллах е създател, велик и всемогъщ във всяко отношение. Величието е Негово право. Нито едно създание не го притежава. Аллах е единственият владетел на абсолютното величие в същността, качествата и действията Си.

Да преговорим раздела

1. Как узнаваме съществуването и единството на Аллах?

2. На колко вида се делят качествата на Аллах? Напишете.

3. Кажете пет имена на Аллах и техните значения, които се отнасят до обичта Му.

4. Кажете пет имена на Аллах и техните значения относно милостта на Аллах.

5. Кажете пет имена на Аллах и техните значения за величието на Аллах.

ТЕСТ

1. Кое от посочените е изразено в айета „Небесата и земята щяха да се разрушат, ако имаше на тях други богове, освен Аллах.”?

А) Единството на Аллах

Б) Силата на Аллах

В) Словото на Аллах

Г) Милостта на Аллах

Д) Сътворяването на Аллах

2. Кое от посочените е от същностните (зати) качества на Аллах?

А) Хаят

Б) Илим

В) Къдем

Г) Теквин

Д) Кудрет

3. Кое от посочените не е от качествата на Аллах, които изразяват обичта Му?

А) Ведуд

Б) Гафур

В) Мунтеким

Г) Рахман

Д) Халим

4. Кое от посочените не е от качествата на Аллах относно милостта Му?

А) Рахман

Б) Халик

В) Рахим

Г) Керим

Д) Афув

5. Кое от посочените не е от качествата на Аллах, изразяващи силата Му?

А) Васи

Б) Мутекеббир

В) Кабид

Г) Халик

Д) Хабир

РАЗДЕЛ
V

ВЯРАТА В АНГЕЛИТЕ (МЕЛЯИКЕТАТА)

1. Особеностите на меляикетата

2. Задълженията на меляикетата

3. Други невидими същества, освен меляикетата

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

В този раздел ще се разгледат следните въпроси:

• Ние споделяме с различни същества вселената, в която живеем. Някои от тях можем да ги видим с очите си, а други – не. В този раздел се разглеждат невидимите същества.

• Обясняват се особеностите и задълженията на меляикетата, които са от невидимите същества.

• Дава се информация за други невидими същества – джин (дух) и шейтан (сатана), както и се анализират грешните вярвания относно джиновете и вредата от тези суеверия.

• Изтъквайки описанието на шейтана в Корана, се посочват отрицателните неща, които се пораждат от идолизирането и обожествяването му.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

В края на раздела се очаква да постигнете следните резултати:

1. Изброяване на названията на невидимите същества.

2. Обясняване на различията между тях.

3. Изброяване на особеностите на меляикетата.

4. Изброяване на задълженията им.

5. Разбиране на особеностите на джиновете според Корана.

6. Изброяване на грешните вярвания свързани с джиновете.

7. Причините за погрешните вярвания.

8. Критикуване на грешните вярвания, свързани с джиновете.

9. Изброяване на особеностите на шейтана според Корана.

10. Начините за опазване от шейтана.

11. Причините за заблуждението на сатанисткото вярване.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

1. Проверете дали сте постигнали поставените цели в началото на раздела. Отново прочетете темите, свързани с целите, които все още не сте осъществили.

2. Непременно направете заданията за изследване и анализиране в раздела.

„…Ангели, които не се противят на Аллах в Неговата повеля към тях и вършат, каквото им се повели.” (ет-Тахрим, 66:-6)

1 Особеностите на меляикетата

Вяра в меляикетата: Около нас има много различни създания. Една част от тях виждаме с очите си (например: камък, пръст, къща и други), а друга – с помощта на някои средства (като микробите, бактериите, галактиките и други). Има и други създания, които не можем да видим нито с очи, нито с помощни средства. Обаче вярваме, че на този свят има създания, които не можем да видим. Едната категория от тях са меляикетата (ангелите).

Вярата в съществуването на ангелите е една от основните принципи на вярата в исляма. В Коран-и Керим вярата в тях е спомената заедно с вярата в Аллах (ел-Бакара, 2:-285; ен-Ниса, 4:-136).

Меляике (мелек) означава пратеник, известител, сила.

• Меляикетата са същества, сътворени от светлина.

• В Свещения Коран е отбелязано, че хората са сътворени от пръстта, джиновете и шейтана – от огъня, а за меляикетата – не е дадена ясна информация.

• Любимият ни Пейгамбер е съобщил, че те са създадени от светлина (нур). (Ахмед, Муснед, VI, 158; Муслим, Зухд, 10 (60), III, 2294)

Ангелите са създания, които са пречистени от ядене, пиене, спане, женене, омъжване, женственост и мъжественост (ел-Исра, 17:-40; ес-Саффат, 37:-150; ез-Зухруф, 43:-19).
„Те сметнаха за женски ангелите, които са рабите на Всемилостивия. Нима присъстваха на тяхното сътворяване? Ще се запише тяхното твърдение и ще бъдат разпитвани.” (ез-Зухруф, 43:-19)

Четирите видни меляикета и техните задължения

ЩО СА АНГЕЛИТЕ?

Ангелите на Аллах,

светлинни създания.

Обхванали Трона и земята,

служат предано на Аллах.

Не ядат и не пият,

По пол не се делят.

Правдата не престъпват

и работата си вършат.

Енвер Тунчалп

Нека да помислим
Избройте особеностите на меляикетата съобразно горните стихове.

2 Задълженията на меляикетата

• Меляикетата точно изпълняват поставените им задачи от Аллах Теаля.

• Първата от тях е да помагат на хората да изпълнят отговорностите си относно функционирането на света.

• Едно от средствата за комуникиране с Аллах са ангелите.

• Те предават откровението на Аллах на пейгамберите.

Джебраил

Той е ангелът на откровението (вахий).

„Той изпраща ангелите, разкривайки Своята повеля комуто пожелае от Своите раби: “Предупреждавайте, че няма друг Бог, освен Мен! И да се боят от Мен!” (ен-Нахл, 16:-2)

ДЖЕБРАИЛ

Най-близкият с Аллах,

Един от четирите най-видни.

Предава повелите на Аллах

на пратениците Му избрани.

Изворът, даряващ с милост

земните хоризонти необхватни.

Енвер Тунчалп

Микяил

Има меляикета, които са ангажирани от Аллах с управлението на земните дела. Начело на тях е Микяил

МИКЯИЛ

Вятър, дъжд и плодородие

са все под негово управление.

Той съживява родината,

Той озеленява нивата.

Препитанието, несъмнено,

от Аллах е определено.

След това е раздаването.

Микяил го прави отговорно. Енвер Тунчалп

Азраил

Има меляикета, които са ангажирани от Аллах, за да отнемат душите на хората, чиито време е настъпило. Отговорният за това е Азраил.

„Кажи: “Ще ви прибере душите Ангелът на смъртта, комуто сте възложени. После към вашия Господар ще бъдете върнати.” (ес-Седжде, 32:-11)

АЗРАИЛ

Всяко живо същество

ще вкуси смъртта, несъмнено.

Аллах за всеки повелява

завръщане божествено.

Смъртта е повеля на Аллах.

Знай, това е категорично.

С тази тежка задача

е ангажиран Азраил.

Енвер Тунчалп

Исрафил

Една от задачите на меляикетата, поставена от Аллах, е оповестяването на настъпването на деня на къямета (съживяването). Тя ще се изпълни от Исрафил.

„И щом се протръби с рога (сур), всички на небесата и на земята ще паднат безжизнени, освен за когото Аллах не е пожелал. После още веднъж ще се протръби и ето ги станали чакат!” (ез-Зумер, 39:-68)

ИСРАФИЛ

Исрафил също е ангел

Достоен и положителен.

Той чака къяметския ден,

за който е отговорен.

Той ще изпълни повелята

и накрая ще протръби рогът.

Тогава ще започне къямета.

Това е истината необсъдима.

Енвер Тунчалп

Останалите меляикета и задълженията им

Освен представените четири видни меляикета, има и други, които са в подчинение на Аллах Теаля.

Хафаза (пазителите)

Задължението им е да пазят хората. Напътстват ги към доброто и предпазват от злото. Убеждението, че при нас постоянно има ангели, които ни пазят, ни дава сигурност и ни кара да бъдем по-старателни в действията си. Те са съществата, които са готови да помагат на хората с помощта на Аллах.

„При онези, които казват: “Аллах е нашият Господар!” и следват правия път, ангелите ще слязат и ще кажат: “Не се страхувайте и не скърбете! И се радвайте на рая, който ви е обещан! Ние сме вашите покровители и в земния живот, и в отвъдния.” (Фуссилет, 41:-30-31)

Кирамен кятибин (благородните писари)

Те наблюдават действията на хората и записват добрините и злодеянията им.

„Но има над вас [ангели-] надзиратели, благородни, записващи. Знаят какво вършите.” (ел-Инфитар, 82:-10-12)

„Отдясно и отляво на него стоят два записващи ангела.” (Каф, 50:-17)

Мункер и Некир (разпитващите)

Тези меляикета са отговорни за разпита на хората след смъртта в гроба.

Нека да помислим
По какъв начин влияе вярата в ангелите върху постъпките ни?

3 Други невидими същества, освен меляикетата

Коранът за джиновете

• Джиновете са от създанията, които не можем да видим с очите си. По отношение на тях са известни редица различни вярвания и идеи.

• Великата ни книга Коран-и Керим ни осведомява за съществуването на джиновете, но не дава подробна информация за тяхната същност.

• Джиновете са споменати в Корана, освен това една от сурите е назована на тях - „ел-Джин”.

• Джиновете са създания на Аллах. В Корана се казва: „И сътвори Той джиновете от пламъка на огъня.” (ер-Рахман, 55:-15) Оттук разбираме, че са сътворени от огъня.

Джиновете, подобно на хората, са отговорни да познават Аллах и да му служат. „Сътворих Аз джиновете и хората единствено, за да Ми служат.” (ез-Зарият, 51:-56)

Джиновете и пейгамберите

На джиновете също са изпратени пейгамбери.

„О, сборище от джинове и хора, не дойдоха ли при вас пратеници измежду вас, които ви разказваха за Нашите знамения и ви предупреждаваха за срещата с този ваш ден?” (ел-Енам, 6:-130)

Сред джиновете също има вярващи и невярващи в предупрежденията на изпратените им пратеници на Аллах.

„Кажи [о, Мухаммед]: “Разкрито ми бе, че няколко джинове слушали и рекли: “Чухме удивителен Коран. Насочва той към правия път. Затова повярвахме в него и никого не ще съдружим с нашия Господар.” (ел-Джин, 72:-1-2)

Сред джиновете също има добри и лоши. Трябва да се осланяме на Аллах от техните злини.

Нека да помислим
• Какво може да се направи за предпазване от злините на джиновете?
• Пояснете смисъла на сура ен-Нас.

Грешните вярвания относно джиновете

Призоваване на душите на мъртвите

• Тъй като джиновете са невидими същества, за тях са разпространени различни вярвания и легенди. Голяма част от тях са суеверия, не отговарят на истината. По отношение на джиновете ние вярваме само в онова, което е съобщено в Корана.

• Една част от грешните вярвания по адрес на джиновете са призоваването на душите на мъртвите, магьосничеството и гадателството.

• Има хора, които се събират на едно място и твърдят, че призовават и общуват с душите на поминалите се, при което получават информация за настоящето и бъдещето. Според нея се опитват да организират живота си и да вземат съответните решения.

• В Корана е съобщено, че след смъртта на хората, душите им не се връщат на земята.

• Няма айет или хадис, които да съобщават, че душите на умрелите могат да контактуват с живите хора. Затова е забранено да се доверява, да се вземе решение и да се постъпва според информацията, за която се твърди, че е получена чрез контактуване с душите им.

Правенето на магия

• Свещената ни религия категорично е забранила занимаването с магьосничество и правенето на магия.

• Любимият ни Пейгамбер (с.а.с.) е посочил занимаването с магия сред големите грехове.

• Трябва да се предпазваме от суеверията като магията.

• При наличието на опасности и вероятни злини, винаги трябва да се обръщаме към Аллах.

„Кажи [о, Мухаммед]: ““Опазил ме Господа на разсъмването, Богът на хората, от злото на, онова, което е сътворил, и от злото на тъмнината, когато настъпи, и от злото на духащи по възлите [магьосници], и от злото на завистник, когато завиди” (ел-Феляк, 113:-1-5)
„Ние сме вашите покровители и в земния живот, и в отвъдния.” (Фуссилет, 41:-31)

Гадателството

• Вярването в гадания и предсказания е от суеверията, разпространени сред хората. Те се правят за разгадаване на бъдещето, шанса и късмета. Гадае се с карти, остатък от кафе, човешката длан и други. Хората, които се занимават с тези неща, се наричат гадатели.

• Гадателите се възползват от интереса на хората за получаване на знания за настоящето и бъдещето, както и какво ще се случи с тях. Те мамят хората, подхранвайки този интерес, тъй като е невъзможно да знаят какво ще се случи в бъдеще.

• Дори пейгамберите знаят толкова, колкото ги е известил Аллах. Именно затова Хазрети Нух е казал на хората:

„И не ви казвам: “При мен са съкровищниците на Аллах.”, нито: “Зная неведомото.” (Худ, 11:-31)

• В известна степен гадаенето е пречка за разбиране на „истината”. Може би затова много от хората, които действат според гаданията, впоследствие изпадат в безизходица.

Гадателството и злоупотребата

• Гадателите злоупотребяват с парите, времето и чувствата на хората. Затова несправедливо придобиват богатство и сила.

• Религията ни е забранила занимаването с гадателство и предсказания, както и отдаването на значение на хората, които се занимават с това.

„О, вярващи, виното, играта на късмет, кумирите и стрелите за гадаене са мръсотия от делото на сатаната. Странете от нея, за да сполучите!” (ел-Маиде, 5:-90)

Нека да помислим
Кои са вредите от магията?

Коранът за шейтана

• Едно от невидимите създания е шейтана (сатана).

• Едно от наименованията на шейтана в Корана е Иблис.

• Шейтанът, за който е съобщено в Корана, е създание, което се опитва да заблуди хората.

• Сатаната е символ на злото.

• Шейтанът заблуждава хората и ги изкарва от правия път, като представя делата им в привлекателен вид.

• Понякога някои хора също могат да се сатанизират.

„... И сатаната разкраси за тях делата им, и ги възпря от пътя…” (ел-Анкебут, 29:-38)

• Шейтанът се старае да скара хората, да развали отношенията им, да всява вражда между тях и да ги възпре от извършването на добри дела.

„Сатаната (шейтанът) цели именно да всее между вас вражда и ненавист чрез виното и играта на късмет, и да ви възпре от споменаването на Аллах, и от молитвата (намаза).” (ел-Маиде, 5:-91)
„Той (шейтанът) е заблуждаващ, явен враг.” (ел-Касас, 28:-15)
„Шейтанът е заблуждаващ, явен враг.” (ел-Касас, 28:-15)

• Шейтанът, който се стреми да изкара човека от правия път чрез злини, е непризнателен и непокорен към Създателя си. „Сатаната (шейтанът) към своя Господар е голям неблагодарник.” (ел-Исра, 17:-27)

Нека да помислим
Според горните айети кои са особеностите на шейтана? Пояснете.

„И кажи на Моите раби да говорят най-хубавото! Сатаната сее раздор между тях.” (ел-Исра, 17:-53)

Осланянето на Аллах срещу шейтана

Уповаването на Аллах за опазване от шейтана: Той е враг на човека, необходимо е първо да се осланяме на Великия Създател – Аллах. Защото той не може да навреди на онези, които вярват и се уповават на Аллах. Това е изяснено в Свещения Коран:

„Няма той власт над онези, които вярват и на своя Господар се уповават. Властта му е само над онези, които се сближават с него и които съдружават с Аллах.” (ен-Нахл, 16:-99-100)

Извършването на добри дела за опазване от шейтана: Заедно с това е необходимо да вършим добри дела и да спазваме повелите и забраните на Аллах.

„О, хора, яжте от онова по земята, което е позволено и приятно! И не следвайте стъпките на сатаната! Той за вас е явен враг.” (ел-Бакара, 2:-168)

Използването на разума и волята за опазване от шейтана: Аллах е дарил човека с разум и воля и го предупредил чрез пейгамбери и свещени книги. Този, който използва разума и волята си, може да извърши добри и праведни дела и да се предпази от злините и нашепванията на сатаната. Трябва да изпълняваме нашите задължения и да се осланяме на Аллах.

„Кажи [о, Мухаммед]: “Опазил ме Господарят на хората, Владетелят на хората, Богът на хората, отзлото на шепнещия съблазни [сатана], побягващия, който нашепва в гърдите на хората, [сатана] отджиновете и от хората!” (ен-Нас, 114:-1-6)

Обожествяването на шейтана (сатанизъм)

Шейтанът

Той е бил прокуден от Аллах, защото поради надменността си не се подчинил на заповедта Му за прекланяне пред човека, когато го е създал Аллах. Заради това станал враг на човека. Макар сатаната никога да не е претендирал за „божественост”, някои хора са му отдали божественост и започнали да му се прекланят като пред Бог.

„Не ви ли повелих, о, синове на Адем, да не служите на сатаната? Той е ваш явен враг. А на Мен да служите! Това е правият път. Заблуди той много народи сред вас. Не сте ли проумели?” (Ясин, 36:-60-62)

Сатанизмът

Обожествяването на шейтана (сатаната) в днешно време се нарича „сатанизъм”, а извършващият това – „сатанист”. Те приемат сатаната за бог и се прекланят пред него.

Историята на сатанизма води началото си от средните векове. Около ХIV-XVI век магьосниците били обвинени в обожествяване на сатаната. Първоначално сатанизмът се появил като протест и предизвикателство срещу християнските църкви.

Сатанизмът се противопоставил и се превърнал в реакция срещу всички религии и религиозни ценности, начело с християнството. В съвремието ни сатанистките възгледи са възприети от Ла Вей в САЩ през шестдесетте години на ХХ век.

Сатанистите и действията им

Сатанизмът е заблудено течение, което води хората към грешни вярвания и вредни практики. Сатанистите насочват хората към нехуманни действия от рода на употребяването на алкохол и наркотици, убиването и пренасянето в жертва на живи същества.

По време на сатанистките ритуали се измъчват животни и хора, което понякога води до смъртта им. А е факт, че една от общите цели на религиите е опазването на живота на хората и помагане за развитието на обществото.

Нека да помислим
Какво трябва да се направи за предпазване от вредните течения като сатанизма?

Обобщение на раздела

Около нас има много различни създания. Една част от тях виждаме с очите си, а друга – не. Обаче вярваме, че на този свят съществуват някои създания, които не можем да видим.

Едната категория от тези създания са меляикетата (ангелите). Меляике (мелек) означава пратеник, известител, сила. Те са същества, сътворени от светлина. Те са духовни създания, пречистени от ядене, пиене, спане, женски или мъжки пол.

Меляикетата не се противопоставят на Аллах и неуморимо осъществяват Неговите повели. Те са способни да изпълнят най-голямата задача и да стигнат за кратко време до най-отдалечените места.

Меляикетата и задълженията им: Вярата в меляикетата е тясно свързано с вярването в Корана и пейгамберите. Ангелите имат различни отговорности. Първата е да изпълняват точно поставените от Аллах задачи. Основната е да помагат на хората и да изпълнят отговорностите си относно процесите в света. Джебраил е ангелът, който предава божественото откровение на пейгамберите. Микяил отговаря за управлението на земните дела. Азраил – за отнемането на душите на хората. А Исрафил – за оповестяването на настъпването на деня на къямета (съживяването). Освен представените четири видни меляикета, има и други, които са в подчинение на Аллах Теаля. Ангелите пазители (хафаза) са отговорни за пазенето на хората. Те ги напътстват към доброто и защитават от злото. Убеждението, че при нас постоянно има ангели, които ни охраняват, ни дава сигурност и ни кара да сме по-старателни в действията си.

Джиновете са сред създанията, които не можем да видим с очите си. По отношение на тези невидими същества са разпространени редица вярвания и схващания. Великата ни книга Коран-и Керим ни осведомява за съществуването на джиновете, но не дава подробна информация за тяхната същност. Те са създадени от Аллах. В Корана се посочва, че са сътворени от огъня. Подобно на хората са отговорни да познават Аллах и да му служат. Сред джиновете също има вярващи и невярващи в предупрежденията на изпратените им пратеници . Сред тях също има добри и лоши. Трябва да се осланяме на Аллах от техните злини.

Тъй като джиновете са невидими същества, за тях са разпространени различни вярвания и легенди. По отношение на джиновете, ние вярваме само в онова, което е съобщено в Корана. Една част от грешните вярвания по адрес на джиновете са призоваването на душите на мъртвите, магьосничеството и гадателството.

Доверяването на информация, получена чрез контактуване с душите на мъртвите, взимането на решения и постъпването според тях, означава следване на заблудата, суеверието. Едно от широко разпространените сред хората суеверие е гадателството. Гадателите се възползват от интереса на хората за получаване на знания за настоящето и бъдещето, както и какво ще се случи с тях. Религията ни е забранила занимаването с магии.

Едно от невидимите създания е шейтанът (сатаната). Той е създание, опитващо се да заблуди хората, за което е съобщено в Корана. Символ е на злото. За опазване от шейтана, който е враг на човека, е необходимо първо да се осланяме на Аллах. Защото той не може да навреди на онези, които вярват и се уповават на Аллах. Но не трябва да се забрави, че понякога и хората могат да се сатанизират.

Шейтанът е бил прокуден от Аллах, защото поради надменността си не се е подчинил на заповедта на Аллах за преклонение. Заради това е станал враг на човека, пред когото трябвало да се преклони. Сатаната никога не е претендирал за „божественост”, но някои хора са му я приписали и започнали да му се прекланят. Това обожествяване на сатаната се нарича „сатанизъм”, а извършващият – „сатанист”. Те приемат сатаната за бог и се прекланят пред него.

Историята на сатанизма води своето начало от средните векове. Около ХIV-XVI век магьосниците били обвинени в обожествяване на сатаната. Първоначално сатанизмът се появил като протест и предизвикателство срещу християнските църкви. Сатанизмът е заблудено течение, което води хората към грешни вярвания и вредни практики. Сатанистите подтикват хората към нехуманни действия от рода на употребяването на алкохол и наркотици, убиването и пренасянето на живи същества в жертва. По време на сатанистките ритуали се измъчват животни и хора, което понякога води до смъртта им. А е факт, че една от общите цели на религиите е опазването на живота на хората и помагане за развитието на обществото.

Да преговорим раздела

1. Направете таблица, в която да се отбележат общите и различните особености на съществата.

2. Помислете по какъв начин могат да се категоризират. Посочете имената на невидимите същества. Защо не ги виждаме?

3. Кои са особеностите на меляикетата?

4. По какъв начин влияе вярата в меяликетата върху нашето поведение? Обяснете.

5. Кои вярвания относно джиновете са разпространени във вашето обкръжение? Защо хората се насочват към тези суеверия? Обяснете.

6. Защо сатанизмът е грешно вярване? Обяснете.

ТЕСТ

1. Кое от посочените е особеност на меляикетата?

А) Да бъдат създадени от светлина

Б) Да ядат и пият

В) Да бъдат от мъжки или женски пол

Г) Да се женят

Д) Да остаряват

2. Кое от посочените е меляикето, което отговаря за записване на добрините и злините на хората?

А) Мункер – Некир

Б) Хафаза (пазители)

В) Кирамен кятибин

Г) Джебраил – Исрафил

Д) Микяил – Азраил

3. Кое от посочените не е от задълженията на ангелите?

А) Служене (ибадет) на Аллах

Б) Предаване на откровение (вахий)

В) Търсене на равносметка от хората

Г) Помагане на хората

Д) Подчиняване на Аллах

4. Кое от посочените не е от особеностите на джиновете?

А) Невидими са

Б) Има вярващи сред тях

В) Има невярващи сред тях

Г) Създадени са от огън

Д) Предават откровение (вахий)

5. Кое от посочените не е грешно вярване, суеверие?

А) Гадаене

Б) Сатанизъм

В) Правене на магия

Г) Правене на дуа против назар (урочасване)

Д) Магьосничество

РАЗДЕЛ
VI

ВЯРАТА В КНИГИТЕ

1. Откровението (вахий) и необходимостта от него

2. Божествените книги

3. Низпославането на Коран-и Керим

4. Записването на Коран-и Керим и събирането му в книга (мусхаф)

5. Човешкият модел за знание според Корана

6. Човешкият модел за вяра според Корана

7. Човешкият модел за поведение според Корана

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

В него:

• Разглежда се въпроса за вярата в книгите, която е една от основите в свещената ни религия.

• Обяснява се смисъла на откровението (вахий) и необходимостта на хората от него.

• Дава се определяща и обща информация за божествените книги: Теврат, Зебур, Инджил и Коран-и Керим.

• Накратко се дава информация за низпославането на свещената ни книга Коран-и Керим на Пейгамбера (с.а.с.), записването и събирането й в книга.

• Целта на Коран-и Керим е да напътства човека и да му осигури възможности да прекара живота си в съответствие със задоволството на Аллах. От тази гледна точка се разглеждат особеностите на човешките модели за знание, вяра и поведение според Корана.

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

В края на раздела се очаква да постигнете следните резултати:

1. Да се изрази смисъла на откровението (вахий).

2. Да се поясни необходимостта от него.

3. Да се изразят специфичностите на божествените книги.

4. Да се пояснят особеностите на човешкия модел за знание според Корана.

5. Да се уточнят характеристиките на човешкия модел за вяра според Корана.

6. Да се пояснят особеностите на човешкия модел за поведение според Корана.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

1. Проверете дали сте постигнали поставените цели в началото на раздела. Прочетете oтново темите, свързани с целите, които мислите, че не сте осъществили.

2. Непременно направете заданията за изследване и анализиране в раздела.

„О, вярващи, вярвайте в Аллах и в Неговия Пратеник, и в Книгата, която е низпослал на Своя Пратеник, и в Писанието, което е низпослал преди!-” (ен-Ниса, 4:-136)

1 Откровението (вахий) и необходимостта от него

Откровението

Речниковото значение на думата „вахий” е тайно говорене, тайно и бързо уведомяване, изпращане, намекване.

• Откровението (вахий) е начинът, пътят, по който Аллах Теаля предава на пейгамберите знанията, които счита за необходими.

• Предадените знания също се наричат вахий (откровение).

По въпроса за откровението в Свещения Коран се казва:

„С хората Аллах говори само чрез откровение или зад преграда, или като изпрати пратеник и му разкрива по Своя воля каквото пожелае. Той е всевишен, премъдър.” (еш-Шура, 42:-51)

Откровението и божественото обръщение

Всевишния Аллах се е обърнал към човечеството чрез избраните сред тях пратеници и е предал посланията, повелите и забраните Си. Пейгамберите са съобщили на обществата си откровението в получения вид, разяснили и показали начина на прилагането му.

Нека да помислим
Защо Аллах се е обърнал към човечеството чрез откровението (вахий)?

Ползите от откровението

Аллах е дарил с голяма благодат, помощ и подкрепа хората, като им е дал откровението (вахий).

Знанията, които се получават чрез вахий, помагат на човека за намирането на правия път на този свят и предпазването от грешки, както и принципите на сигурен, спокоен и щастлив живот в съответствие с волята на Аллах.

Човекът изпитва необходимост от помощта и напътствието на Аллах за съхраняване на наивната и чистата си натура. Чрез откровението Аллах е представил самия човек и неговия Създател, дал е ориентация на връзката му с Аллах и вселената и и му е дал план за живота.

Нека да помислим
Обяснете защо Аллах е разкрил чрез откровението знанията за връзката между човека и Аллах, човека и вселената и човешките взаимоотношения.

Откровението и човешкият разум (вахий – акъл)

• Човекът е разумно същество. Той може да разграничи с разума си доброто и злото, правилното и грешното.

• Чрез откровението Аллах от една страна е насочил човешкия разум към доброто, правилното и хубавото и от друга – съобщил високите мъдрости, до които човек не би достигнал с разума си.

• На този свят човекът може да постигне и да развие някои неща чрез разума и опита си.

• Откровението е упътване за живота, съвкупност от висшите ценности, които са необходими за изживяването му в съответствие с божествената воля.

• Откровението се произнася по отношение на думите и действията, дори и по намеренията на човешкия индивид и обществата; определя дали са добро или зло, правилно или грешно пред Аллах.

• Човекът, който спазва тези ценности, представени от откровението, става благонравно и морално създание, което го отличава от останалите.

Нека да помислим
Как откровението помага на човека да бъде морален?

Откровението и отношението земно-отвъдно
(вахий – дюня – ахирет)

• Откровението дава знания за битието на Аллах, сътворението на света, живота след смъртта и духовните създания.

• Въпроси от този род, които надхвърлят човешката способност за възприемане, могат да се изяснят по-добре посредством откровението. Така човекът разбира, че истината е по-дълбока от наблюдаваното и напредва по пътя на постигането на истинския смисъл и цел на живота, сходни с божествената воля.

• Освен земния живот, има и отвъден. Невъзможно е човекът чрез разума си да получи знания за това, което ще се случи в отвъдния живот и онова, което го очаква в резултат на делата му на този свят.

• Откровението е източника на знанията ни за съживяването след смъртта, деня на съживяването (къямет), равносметката (хесаб), рая (дженнет), ада (джехеннем) и др.

• Човекът, който на този свят се информира чрез откровението, може да украси земния си живот с прилежащи му дела, както и да спечели отвъдното щастие – безкрайния живот.

2 Божествените книги

Вяра в книгите

• Вярата в книгите е една от основните принципи на свещената ни религия.

• Тя означава да се вярва, че Аллах е низпослал на някои пейгамбери писания и че те изцяло са достоверни и истинни.

• Между вярата в Аллах и пейгамберите и вярата в книгите има много тясна връзка. Защото пейгамберите са тези, които получават от Аллах откровенията, които формират книгите.

• Божествените книги са изпратени на човечеството от Аллах, посредством пейгамберите, те съдържат познанията, повелите и забраните, известени от Аллах.

• Наричат се още небесни книги, низпослани са на езика на обществото, в което са живели съответните пейгамбери (Ибрахим, 14:-4).

• Основната цел на божествените книги е щастието на хората на този и в отвъдния свят, което се постига чрез спечелване на благоволението на Аллах Теаля. Всяка от тези книги указва правия път на хората.

• Независимо, че божествените книги са изпратени в различни времена на различни общества, ако те не са деформирани от тези общества, призивът на всяко от тях е насочен в една и съща посока.

• Крайната цел на тези книги е хората да имат силна вяра, добро поведение, разбиране и прекрасен морал, основано на истината и справедливостта.

• Коранът приема, че преди него са низпослани други небесни книги и дава информация за тях.

• Не прави никаква разлика между оригиналите на свещените книги от гледна точка на низпославането им от Аллах.

• Съобщава, че тези книги са променени в по-късен етап от последователите им.

• Повелява да се вярва във всички свещени книги във вида, в който са изпратени от Аллах:

„И низпосла от по-рано Тората и Евангелието за напътствие на хората, и низпосла Разграничението (Фуркан) [т.е. Корана].” (Ал-и Имран, 3:-3-4)

От гледна точка на обема им, божествените книги се разделят на сухуф (писания) и китаб (книги).

Сухуф (писание)

Това са листата на книга или свитък. В Корана се споменава писанието на Ирахим (ен-Неджм, 53:-37; ел-Аля, 87:-19).

Предава се, че броят на писанията, дадени на някои пейгамбери е 100, от които на Хазрети Адем са низпослани 10, на Хазрети Шит – 50, на Хазрети Идрис – 30 и на Хазрети Ибрахим – 10. Но нито едно от тези писания не е достигнало до нас (Суюти, ед-Дурр-ул-менсур, VIII, 489).

Китаб (книга)

Това е общото название на откровенията, събрани в многолистни книги, които са изпратени за посрещане на потребностите на по-многолюдни общности, живеещи в широка географска област и социална среда. Речниковото значение на „китаб” е писане и писмен документ. Юдеите и християните са наречени ехл-и китаб (последователи на книгата), тъй като им са изпратени книги. Свещените книги са четири: Теврат, Зебур, Инджил и Коран-и Керим. Когато стане въпрос за небесните най-напред се разбират тези четири.

Нека да помислим
Защо Аллах е изпращал периодично книги на хората!?

Теврат (Тора)

• Теврат е книгата, изпратена чрез Хазрети Муса на израилевите синове, т.е. на евреите.

• Думата „теврат” означава закон, свещен канон, заповед и пътеводител. Назовава се и с наименованието Стар завет (Ахд-и Атик).

• Езикът на Тората е иврит, впоследствие е преведен и на други езици.

Частите на Тората

Тората се състои от пет глави, които са представени накратко:

Битие: В нея се засягат въпросите за сътворяването на първия човек и вселената, Ноевия потоп, животът на Хазрети Юсуф в Египет, влизането на израиловите синове в Египет и първият грях на човека.

Изход: Разказват се трудностите, които преживели израелтяните, появата на Хазрети Муса и преминаването им от Египет в Синай.

Левит: Поясняват се задълженията на юдейските свещенослужители, религиозните и моралните норми.

Числа: Представят се животът и събитията, изживени от израелтяните в пустинята.

Второзаконие: Представят се наставленията на Хазрети Муса, дадени на юдеите преди да почине, разказва се и за смъртта, погребението и оплакването (траур) на Муса (а.с.).

В Свещения Коран е отбелязано, че една от книгите, изпратена за напътстване на човечеството, е Тората (ел-Маиде, 5:-44).

Зебур (Псалми)

• Зебур е книгата, която била низпослана на Хазрети Давуд (ел-Исра, 17:-55).

• Думата „зебур” означава книга и писмо.

• Езикът й е иврит.

• Най-малообемната сред свещените книги е Зебур, който за разлика от Теврат, не съдържа нови религиозни норми.

• Зебур е съставен от възхвалявания на Аллах, чувства на благодарност, мъдри слова, морални наставления и религиозни песнопения.

• Днес Зебур е глава от Стария Завет под названието Псалтир. Мезмур (псалм) е наименованието на всеки раздел от Зебур и се изпълнява във вид на песнопение.

• По време на своите религиозни ритуали юдеите и християните рецитират части от псалмите.

Инджил (Евангелие)

• Инджил е книгата, която била низпослана на Хазрети Иса.

• Речниковото значение на „инджил” е добра новина, блага вест, обучител.

• Най-старият екземпляр на Евангелието, притежавано от християните, е на старогръцки език.

• С времето се появили стотици екземпляри на Евангелието. Днес са налице четири Евангелия, които се приемат от по-голямата част на християнския свят. Това са Евангелията на Матей, Марко, Лука и Йоан.

• В Евангелията се разказва за живота и чудесата на Иса (а.с.), както и за обичта, честността и скромността.

• Много важни са следните изрази в Инджил, отразяващи целостта на традицията на откровението (вахий):

„Не мислете, че съм дошъл да наруша закона или пророците: не да наруша съм дошъл, а да изпълня.” (Евангелие на Матей, 5:-17)

• Свещеният Коран отбелязва, че Инджил е напътствие и наставление за търсещите правия път в това време (ел-Маиде, 5:-46).

Коран-и Керим

• Терминът „Кур‘ан” означава четене, събиране, съставяне. Това е името на свещената ни книга. „Това наистина е свещен Коран.” (ел-Вакиа, 56:-77)

• Коранът е основният източник на религията ни и е последната небесна книга.

• Езикът на Корана е арабски, тъй като това е бил езикът на обществото, в което живял любимият ни пейгамбер Мухаммед (с.а.с.).

„Така разкрихме на теб Коран на арабски, за да предупредиш Майката на градовете [Мекка] и онези около нея...” (еш-Шура, 42:-7)

Защо е назован Коран?

Една от причините за назоваването на нашата книга с името Коран е, че събира в себе си съставляващите го откровения и същността на предишните книги, низпослани от Аллах.

Другите имена на Корана

Това са: Китаб (Книгата), Фуркан (Разграничението), Худа (Напътствието), Тензил (Низпосланото), Келямуллах (Словото на Аллах), Беян (Разяснението), Шифа (Лекът), Мубин (Ясният).

Да проучим - да научим
Защо Коранът е назован с тези имена? Проучете.

Коран-и Керим и обхватът му

Свещената ни книга Коран-и Керим се състои от сури и айети. Големината им и е различна.

Основни теми на Корана

Това са: Аллах, светът, сътворението, вярата, моралът, богослужението, знанието, разказите за предишните пейгамбери и народи, животът в отвъдното, повелите, забраните и наставленията относно действията на човека.

• Коран-и Керим е най-голямото чудо на Пейгамбера (с.а.с.).

• Коран-и Керим е пътеводител за живота. Коранът посочва пътя на човека по отношение на връзката с Аллах, света и останалите хора. Коранът насочва хората към доброто и хубавото, наставлява, напомня и предупреждава. Разяснява и осветлява истините, помага за осмисляне на живота.

„Наистина Ние низпослахме Напомнянето и Ние непременно ще го пазим.” (ел-Хиджр, 15:-9)

Да проучим - да научим
Изследвайте чудото и красноречието на Корана! Проучете любовта на първите мюсюлмани към Корана!

3 Низпославането на Коран-и Керим

• Коран-и Керим е низпослан чрез откровение на любимия ни пейгамбер Мухаммед (с.а.с.).

• Низпославането е започнало в Мекка и продължило в Медина в продължение на 23 години до смъртта на Пратеника на Аллах (с.а.с.).

• В рамките на този дълъг процес кораничните айети се низпославали по повод на някакъв случай, при зададен въпрос, за изваждане на Пейгамбера (с.а.с.) от затруднена ситуация или за разрешаване на някакъв проблем на мюсюлманите.

Айетите, низпослани в Мекка

• Принципно айетите, които са низпослани в Мекка (меккански айети), са кратки. Те имат доста богат и съдържателен смисъл.

• До голяма степен те разглеждат въпроси като принципите на вярата, единството на Аллах, взаимопомощта, отдалечаването от идолите и езическото поведение, повторното съживяване, даването на равносметка за стореното от човека и други.

• В тези айети се представят грешните вярвания и мислите на езичниците.

• Освен това се разказват притчи за предишните пейгамбери, за деня на съживяването (къямет), живота в рая и ада.

• Обикновено мекканските айети започват с обръщението „О, хора!”.

Айетите, низпослани в Медина

• Тези, които са низпослани в Медина (медински айети), в сравнение с мекканските са по-дълги и разяснени.

• В тях са определени повече ибадетите, които трябва да изпълняват мюсюлманите и правилата, които да спазват в човешките взаимоотношения.

• Обръщението в тези айети принципно е: „О, вярващи!”

Да проучим - да научим
Проучете от колко страници, айета и сури се състои Свещеният Коран.

„Това наистина е свещен Коран.” (ел-Вакиа, 56:-77)

Низпославането на Корана айет по айет

С посланието, което е разпръснато в целия живот на Мухаммед (с.а.с.), обществото е възпитавано в рамките на един процес. Това доста е улеснило осмислянето и прилагането на принципите на Корана. Ако той бе низпослан наведнъж, мюсюлманите щяха да бъдат натоварени с голяма отговорност и непоносим за тях товар.

„И рекоха неверниците: “Защо Коранът не му бе низпослан наведнъж?” Така е, за да укрепим с него твоето сърце. И го четохме отмерено.” (ел-Фуркан, 25:-32)

Ваш ред е
Обяснете ползите от низпославането на Корана на части.

Познаването на процеса на низпославането на Корана е много полезно за правилното разбиране на айетите. Някои айети или сури са низпослани по някакъв повод или зададен въпрос. Затова е много важно да се знае в каква среда, поради каква случка, постъпка или човек са низпослани.

4 Записването на Коран-и Керим и събирането му в книга (мусхаф)

Пейгамбера ни Хазрети Мухаммед и процесът на низпославането на Коран-и Керим

• Нашият Пейгамбер (с.а.с.) е отдал голямо внимание за наизустяването и записването на откровенията, които получавал.

• Когато получавал откровение, веднага привиквал някой от грамотните си сподвижници (сахаби), който го записвал.

• Лицата, записващи Корана, се наричат „писари на откровението“.

• Пейгамбера (с.а.с.) не се е задоволил с наизустяването на Корана и е съхранил при себе си всички части на откровението, записани в процеса на низпославането му.

• Писарите на откровението и за себе си записвали по едно копие от айетите и сурите и ги наизустявали.

Записването на Корана

• В тази епоха сред арабите, населяващи региона Хиджаз, четенето и писането не са били толкова популярни.

• Коран-и Керим се записвал не на хартия, а на нейните заместители – тънка обработена кожа, обелени палмови клони, бели и плоски камъни, бедрени кости, дъски и други.

• Целият Коран е записан още когато Пейгамбера (с.а.с.) бил жив, айетите и сурите били подредени по указания от него начин. Тъй като откровението е продължило почти до неговата смърт, не е било възможно приживе Коранът да бъде събран в една книга (мусхаф).

Събирането на Корана

• Частите на Корана, които били записани, след смъртта на Пейгамбера (с.а.с.) били събрани на едно място и по времето на управлението на Ебу Бекир (р.а.) била съставена една книга (мусхаф), която се съхранявала в цялостен вид –книга (мусхаф), чийто текст е бил записан на един и същи заместител на хартията.

Оформянето на Корана като книга

• Екземплярът на Корана, който бил формиран като книга под строгото наблюдение на писарите на откровението, ръководени от Зейд ибн Сабит, след Хазрети Ебу Бекир бил предаден на втория халиф Хазрети Омер, а след него – на съпругата на Пейгамбера (с.а.с.) Хазрети Хафса.

Размножаването на Корана

• То се осъществило по време на управлението на третия халиф Хазрети Осман. В този период в резултат на възможността на арабското писмо да се разчита по различни начини, разширяването на ислямската география и увеличаването на броя на мюсюлманите се появили разновидни четения на Корана. Поради тази и подобни причини за осигуряване на общественото спокойствие било необходимо мюсюлманите да се обединят около един екземпляр на Корана.

Преписването на Корана

• За да осигури еднотипното четене на Корана от мюсюлманите Хазрети Осман е взел екземпляра, съхраняван при Хазрети Хафса и е разпоредил да се препише от добре подбрана комисия, включваща и Зейд ибн Сабит. Твърди се, че са направени седем преписа. Единият от екземплярите останал в гр. Медина при Осман (р.а.).

Разпространяването на Корана

• Другите копия били изпратени във важните центрове като Мекка, Басра, Куфе, Шам, Йемен и Бахрейн. За кратко време броят на мусхафите, преписани от тези екземпляри се увеличил. Днес Кораните в ръцете на мюсюлманите по целия свят са едни и същи с преписаните и размножените екземпляри по времето на Хазрети Осман и са достигнали до наше време без да се променят.

5 Човешкият модел за знание според Корана

Аллах е дарил човека с някои качества като разума, които ги няма в останалите същества във вселената. Основната причина човекът да бъде определен от Корана за превъзходен и почитан, са притежаваните от него качества като мислене, разбиране, схващане и научаване.

Човекът подчинява в своя услуга и управлява обкръжаващите го живи и неживи същества чрез знанието си, което го превръща в избрано същество. Знанието се появява чрез връзката между обекта на знанието и знаещия човек. Знанието е за откриване на истината, за улесняване на човешкия живот и усъвършенстването му от всяка гледна точка. В резултат на това и индивида и обществото стават добродетелни.

Мъдростите на знанието

• Знанието, водещо човека към мъдростта, го освобождава от оковите, които го възпрепятстват да опознае себе си и Създателя си.

• Освобождавайки го от създанията и желанията на егото, го насочва към абсолютната истина.

• Човекът, който разширява знанията си, може да оценява правилно битието и съществуването.

• Знанието спомага за разрешаването на индивидуалните, обществените и екзистенциалните проблеми.

• Знанието спасява човека от непрозорливост.

• Коран-и Керим призовава за вслушване в знанието, одобрено от здравата мисъл, и насочва вниманието ни към обществата, които само имитират, без някакво знание, поради което изпадат в ширк (съдружаване с Аллах) във вярата, мислите и делата си (ел-Бакара, 2:-170).

Коранът поощрява придобиването на знание

Свещеният Коран поощрява човека да придобива знанията, които го водят към истината и подпомагат моралната му зрелост, заедно с това подчертава отговорността на знаещите:

„Кажи: “Нима са равни онези, които знаят, и онези, които не знаят? Поучават се само разумните хора.” (ез-Зумер, 39:-9)

Коранът, който отдава специално значение на моралния аспект на знанието, изключително се интересува от целта на придобиването му.

„И които вярват в низпосланото на теб и в низпосланото преди теб...” (ел-Бакара, 2:-4)

Коранът хвали знанието и знаещия човек, порицава невежеството. Първите низпослани айети повеляват знанието, науката, четенето и изучаването, заедно с това специално се подчертава значението на калема (писалката) – символ на знанието и търсенето на знанието (ел-Аляк, 96: 3-4). Коранът подчертава, че най-приоритетен критерий за превъзходството между хората е знанието и богобоязливостта (таква), основаваща се на него. От друга страна Коранът порицава незнанието.

Свещеният Коран приканва хората за предпазване от невежеството. Той изрично отбелязва необходимостта от осланяне на Аллах от невежеството, предпазване и отдалечаване от средата на невежите (вж. ел-Бакара, 2: 67; Худ, 11: 46; ел-Енам, 6: 35; ел-Араф, 7: 199). Невежеството е незнание и неинформираност по отношение на моралните истини, но същевременно е настойчиво игнориране, невиждане и нечуване на истините. Затварянето в себе си срещу знанието, което води до истината, също е невежество.

Целостта на знанието и действията в Корана

Нашата свещена книга Коран-и Керим подчертава, че е необходимо пълно сходство между знанието и действията. Знаещ човек е този човек, който действа в съответствие със знанията си. Моделът за знаещ човек, представен в Корана, е човекът, който е асимилирал знанията си. Онези, които не могат да вървят по пътя, посочен от знанието, са критикувани от Корана заради това, че не носят отговорността, която им е възложена от знанието и постъпват против него (ет-Тевбе, 9:-34).

Коран-и Керим съобщава, че единствено мъдрите хора познават Аллах в истинския смисъл. По този начин вярата на човек в Аллах се укрепва и става по-близък с Него. „Боят се от Аллах само знаещите сред Неговите раби...” (Фатир, 35:-28)

Връзката между вярата и знанието в Корана

Великата ни книга Коран-и Керим специално набляга и на въпроса за връзката между знанието и вярата и подчертава, че знанието изисква вярата. „Утвърдените в знанието сред тях и повярвалите вярват в низпосланото на теб и в низпосланото допреди теб…” (ен-Ниса, 4:-162; Ал-и Имран, 3:-7)

Само знаещите могат да разберат в истинския смисъл наставленията и поуките на Корана, който е водач на осъзнаващите отговорността си към Аллах.

„Даваме Ние тези примери на хората, но ги проумяват само знаещите.” (ел-Анкебут, 29:-43)
„И от Неговите знамения е сътворяването на небесата и на земята, и разнообразието на езиците и цветовете ви. В това има знамения за знаещите.” (ер-Рум, 30:-22)
„Боят се от Аллах само знаещите сред Неговите раби...” (Фатир, 35:-28)

6 Човешкият модел за вяра според Корана

Предупрежденията на Корана

• Коран-и Керим в редица айети е отбелязал необходимостта от придържане към достоверно убеждение за постигане на напътствие и спасение, отдалечаване от суеверия и грешни вярвания.

• В протежение на човешката история целта на призива на всички пейгамбери е била достигането на хората до истинската и правата вяра.

• Вярата, която се основава на здрави, достоверни и сигурни знания, води човека към правилни действия, праведни дела.

Достоверното знание и вярата

• Правдата и истината може да се видят от правилно мислещите и притежаващите достоверни знания и вяра. Такава способност може да се постигне единствено чрез съчетаването на знанието с вярата.

• Първо трябва да се знаят нещата, в които трябва да се вярва, след което вече става дума за вяра. Затова Коранът призовава хората към размишляване, изследване и информиране относно съществата и събитията (вж. ел-Джасийе, 45: 3-4). От друга страна е ясно, че знанието е необходимо за формирането на вярата, но самото то не е достатъчно.

Вярата и свободният избор

• За вярата, освен знание е необходим и свободен избор. Защото вярата, която е специалната връзка между Аллах и човека, изцяло е свързана с избора, приемането и придържането му.

Верските убеждения и отговорностите

• Ние трябва да осъзнаем и изпълним задълженията и отговорностите си, които се пораждат от вярата ни. Ако не направим това, тя остава само на думи и не се отразява на морала ни. Тук се вижда значението на цялостното установяване на вярата в сърцето (вж. ел-Худжурат, 49:-14).

• Истинската вяра може да се придобие като цялост между вяра, думи и дела. Затова Коранът подчертава тясната връзка между вярата и праведните дела (вж. ел-Бурудж, 85:-11; Фуссилет, 41:-33; ел-Аср, 103:-3).

Нека да помислим
Прочетете айетите и сурите, чиито номера са посочени горе.

Човешкият модел според Корана

Коран-и Керим е описал ясно и разбираемо модела за вярващ човек, който цели да изгради. От тази гледна точка примерен човек е този, който запазва линията знание – вяра – дело и я превръща в начин на живот. Някои основни качества на вярващите са представени в следните айети:

„Вярват в Аллах и в сетния ден, и повеляват одобряваното, и възбраняват порицаваното, и се надпреварват в добрините. Тези са от праведниците.” (Ал-и Имран, 3:-114)
„Вярващите са онези, които щом бъде споменат Аллах, сърцата им тръпнат, и щом им бъдат четени Неговите знамения, те усилват вярата им, и на своя Господар се уповават.” (ел-Енфал, 8:-2)
„Сполуката е за вярващите, които в своята молитва намаз са смирени и които от празнословието странят, и които милостинята зекят дават, и които целомъдрието си пазят.” (ел-Муминун, 23:-1-5)

7 Човешкият модел за поведение според Корана

Коранът наставлява правилното и доброто

Коран-и Керим ни повелява и наставлява, за да превърне мислите, чувствата и действията ни в правилни, добри и полезни.

Човекът, който формира действията си в съответствие с неговите пояснения, предупреждения и правила, несъмнено, ще спечели задоволството на Аллах и ще постигне истинското щастие.

Нашата религия цели изграждането на човека, чиято същност, думи и дела са достоверни и правилни, представлява истината и добродетелта и няма разминавания със самия себе си. Защото този, който не е постигнал сходство между убежденията и действията си, не би постигнал спокойствие във вътрешния си мир и би изгубил авторитета и доверието си сред хората.

Нека да помислим
Защо човекът, чиито убеждения и действия не съответстват, е неспокоен?

Човекът, който е представен от Корана за модел в поведенческо отношение, е извършващият праведни дела, т.е. праведният човек, който е възхваляван в редица айети:

„И кой има по-хубаво слово от онзи, който зове към Аллах и върши праведни дела, и казва: “Аз съм отдаден!” (Фуссилет, 41:-33)

В редица айети на великата ни книга Коран-и Керим вярата и праведните дела са споменати заедно. Защото действията, които се извършват в съответствие с вярата, показват привързаността и искреността на човека по отношение на вярата. Такива хора ще бъдат обгърнати от Аллах с обич и ще изпълни сърцата им с обич (вж. Мерйем, 19: 96). Те са хората, които заслужават наградата на Аллах:

„За онези, които вярват и вършат праведни дела, ще има блаженство и прекрасно завръщане.” (ер-Раад, 13:-29)
„За онези, които вярват и вършат праведни дела, за тях са градините, сред които реки текат. Това е голямото спасение.” (ел-Бурудж, 85:-11)

Двуличниците

В Корана Аллах критикува и порицава двуличниците (мюнафък) поради несъответствието между верските им убеждения и делата (вж. Мунафикун, 63:-1-3). Аллах предупреждава онези, които не постъпват в съответствие с вярата си и им повелява да спазват целостта на вярата и действията и съответствието между думите и действията.

Пейгамбера (с.а.с.) описва човека, който е представен от Корана за модел в поведението, със следния хадис:

„Сполучил е онзи, чието сърце е изпълнено с искрена вяра и вътрешността му е изчистена, езикът му говори истина, душата му е успокоена, характерът, моралът и поведението му са праведни.” (Ахмед, Муснед, V, 147)

Връзката между вяра, знание и поведение

Между вярата и поведението има взаимна връзка и влияние. Здравомислещият добър човек запазва хармонията и сходството между вярата и действията. Поведението е резултат, който е в съответствие със знанието и вярата. Осъзнаването на действията и укрепването им става чрез знанието и вярата. Свещената ни книга Коранът изисква човешкото поведение да се крепи на знание и вяра.

Обобщение на раздела

Вярата в книгите е една от основните принципи на свещената ни религия. Аллах се е обърнал към пейгамберите чрез откровението (вахий). В израз на благодатта и помощта Си Аллах е изпратил на хората откровението (вахий) чрез пейгамберите. Божествените или небесните книги са: Теврат, Зебур, Инджил и Коран-и Керим. Има и малки книги от определени листа, наричани писания (сухуф). Но те не са достигнали до наше време. Целта на изпращането на всички божествени книги е спечелването на задоволството на Аллах и постигането на спокойствие, сигурност и щастие на този свят. Божествените книги са пътепоказатели, водещи към напътствието, истината и правдата.

Коран-и Керим е низпослан на Мухаммед (с.а.с.) в рамките на период от около 23 години. Това е улеснило обществото при осмислянето и прилагането на повелите, забраните и основните принципи на Корана.

Коран-и Керим е съхранен под ръководството и надзора на Пейгамбера (с.а.с.). Получените откровения веднага били записвани и след смъртта на Пейгамбера (с.а.с.) били събрани в книга (мусхаф). По-късно този мусхаф бил размножен и предоставен на хората. Тези действия, извършени още в първия период, осигурили запазването на Корана в низпослания му вид. Това е най-отличаващата черта на Корана от останалите свещени книги - те не били съхранени в низпослания им вид, дори били променени от последователите им.

Коран-и Керим описва особеностите на модела за вярващ човек, който цели да изгради от гледна точка на знанието, вярата и поведението. Според това вярата трябва да се основава на знанието и да се подкрепя от действията. Великата ни книга наставлява да превърнем мислите, чувствата и действията си в правилни, добри и полезни. Любимият ни Пейгамбер също е положил огромни усилия за изграждането на човека, чиято същност, думи и дела са достоверни и правилни, защитава истината и добродетелта и няма разминавания със самия себе си. Човекът, който не е постигнал сходство между убежденията и действията си, не може да постигне спокойствие във вътрешния си мир, поради което бива порицаван от Аллах и изгубва авторитета и доверието си сред хората.

Да преговорим раздела

1. Кажете определението за вахий (откровение).

2. Защо хората изпитват необходимост от вахий?

3. Какво означава сухуф (писание), на кои пейгамбери и по колко са изпратени?

4. Обяснете приликите и разликите между Теврат, Зебур и Инджил.

5. Обяснете разликата между Коран-и Керим и останалите свещени книги.

6. Какъв човешки модел проектира Корана от гледна точка на знанието?

7. Избройте айетите, които са свързани с човешкия модел за вяра според Корана?

8. Кои са особеностите на човешкия модел за поведение според Корана?

ТЕСТ

1. На кой от посочените пейгамбери не е низпослана книга?

А) Хазрети Муса

Б) Хазрети Иса

В) Хазрети Юнус

Г) Хазрети Давуд

Д) Хазрети Мухаммед

2. Кое от посочените е най-великото муджизе (чудо) на Мухаммед (с.а.с.)?

А) Хадисите

Б) Възнесението в Мирадж

В) Преселението в Медина

Г) Коран-и Керим

Д) Разцепването на луната на две части

3. Кое от посочените е определението за сухуф (писание)?

А) Откровенията, които се състоят от няколко листа

Б) Всяка страница на Корана

В) Божествените книги, които са изпратени на Муса (а.с.)

Г) Книгите, низпослани на Нух (а.с.)

Д) Другото име на Коран-и Керим

4. Кое от посочените е най-основната цел за низпославането на свещените книги на хората?

А) Даване на знания за Аллах

Б) Обучаване за правенето на дуа (молитва)

В) Даване на информация за вселената

Г) Показване на правия път на хората

Д) Даване на информация за сътворението

5. Кое от посочените различава Корана от останалите свещени книги?

А) Бил е записан още когато Мухаммед (с.а.с.) е бил жив

Б) Били размножени екземпляри от него

В) Бил събран на едно място под формата на мусхаф (книга)

Г) Бил низпослан на езика на обществото, на което е изпратен

Д) Бил низпослан чрез откровение (вахий)

РАЗДЕЛ
VII

ВЯРАТА В ПЕЙГАМБЕРИТЕ

1. Пейгамберите и необходимостта от тях

2. Особеностите на пейгамберите

3. Задълженията на пейгамберите

4. Чудесата муджизе и керамет

5. Фрагменти от живота на някои пейгамбери

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

В този раздел се разглежда:

• Темата за вярата в пейгамберите, която е една от основите на вярата в свещената ни религия.

• Има необходимост от пейгамберите.

• Посланическата дейност между Аллах и хората се изпълнява от пейгамбер.

• Човекът с разума си може да разбере Аллах, съществуването, единството и величието Му, но не може да се сдобие със знанията за Него, известени от пейгамберите чрез откровение (вахий).

• Човекът не може да направи правилни изводи по въпросите за извършване на ибадетите и отвъдния живот.

• Пейгамберите напътстват хората за откриване и разграничаване на доброто и полезното, научаване на божествените повели и истини и постигане на моралните добродетели.

• Свръхестествените неща, които проявяват пейгамберите с помощта на Аллах за доказване на пророчеството им, се наричат муджизе (чудо).

• Свръхестествените неща, които не са проявени от пейгамберите, не може да се нарекат муджизе (чудо).

• Свръхестествените неща, които проявяват избраните раби на Аллах, искрено привързани към пейгамберите и спазващи абсолютно точно техните традиции, се наричат керамет (чудодеяние).

• Коран-и Керим е представил примерни фрагменти от живота на някои пейгамбери и изкарал на преден план някое от качествата им.

• В този раздел се разглеждат: Търсенето на Аллах от Ибрахим (а.с.);

• Другарят на Муса (а.с.) и делата му, изпълнени с мъдрост;

• Търпението на Ейюб (а.с.) при сполетялата го болест;

• Примерите за обич в притчата за Юсуф (а.с.);

• Съзнанието за дълг и отговорност при Юнус (а.с.);

• Личността на Иса (а.с.) и благата му вест относно идването на последния пейгамбер Мухаммед (с.а.с.).

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

В края на раздела се очаква да постигнете следните резултати:

1. Обясняване на смисъла на мисията на пейгамберите.

2. Необходимостта от пейгамберите за хората.

3. Поясняване на качествата им.

4. Изброяване на задълженията им.

5. Даване на определения за понятията муджизе и керамет.

6. Отличителните качества на пейгамберите, споменати в Корана.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

1. Проверете дали сте постигнали поставените цели в началото на раздела. Прочетете oтново темите, които мислите, че не сте разбрали.

2. Направете заданията за изследване и анализиране.

1 Пейгамберите и необходимостта от тях

Вярата в пейгамберите

• Една от основните принципи на религията ни е вярата в пейгамберите.

• Тази основа на вярата изисква потвърждаването на тези, които Аллах е избрал сред хората за пейгамбери и истинността и достоверността на цялата информация, която са получили и предали от Аллах.

• Аллах Теаля е посочил в Корана, че е необходимо да се вярва във всички пейгамбери, без да се прави разлика по отношение на някого.

• Вярването в едни пейгамбери и невярването в други е определено като отричане, неверие (ел-Бакара, 2:-285; ен-Ниса, 4:-150-151).

Смисълът от вярата в пейгамберите

• „Пейгамбер” е персийска дума, означаваща пратеник, вестоносец. Така се наричат хората, които са избрани от Аллах и натоварени със задължението да предадат на другите повелите и забраните, получени чрез откровение (вахий). На арабски език тази дума се обозначава с понятията „расул” и „неби”, означаващи „пратеник” и „вестител”.

• Расул: пратеник, изпратен на хората с нова свещена книга и нова религия.

• Понятията „рисалет” и „нубуввет” обозначават дейността на пейгамберите, пратеничеството и вестителството, пророчеството.

• Пророчеството е названието на пратеническата мисия между Аллах и хората. С труд и усилия не може да се стане пейгамбер, това е дар от Аллах.

• Той избира за пейгамбер когото пожелае сред хората.

• Той избира пейгамберите от обществото, в което живеят.

• През цялата история човекът не е оставен от Аллах без подкрепа и водачи и на всяко общество непременно е изпратил пейгамбери.

„За всяка общност имаше пратеник.” (Юнус,-10:-47; ен-Нахл,-16:-63).
„И нямаше общност, сред която да не е минал предупредител.” (Фатир, 35:-24)
„Мухаммед… е Пратеника на Аллах и последният от пророците.” (ел-Ахзаб, 33:-40)

Нека да помислим
Защо е изпратен пейгамбер на всяка общност?

Човешкият разум и пейгамберите

• Човекът с разума си може да разбере съществуването, единството и величието на Аллах, но не може да се сдобие със знанията за Него, известени от пейгамберите чрез откровение.

• С низпославането на божествените книги Аллах е дал информация относно съществуването, качествата и действията Си, т.е. представил Себе Си.

• В Коран-и Керим е предоставена достатъчна информация по този въпрос и е посочен начина за вярване в Аллах.

• По отношение на изпълнението на ибадетите и въпросите за отвъдния свят не могат да се направят правилни заключения с разума. Особено по тези въпроси човекът изпитва необходимост от информирането и напътстването на пейгамберите.

Отговорността на човека

• Човекът е отговорен за вярата, мислите, думите и действията си.

• Кое е правилното и заслужава награда, кое е грешното и заслужава наказание при Аллах може да се узнае единствено от пейгамберите. Те го учат какво е хелял (позволено) и харам (забранено), фарз (категорично задължение) и ваджиб (задължение), тевхид (единобожие) и куфр (неверие).

Задълженията на пейгамберите

• Пейгамберите посочват правия път на човека по отношение на откриването и разграничаването на правилното и полезното, постигането на моралните добродетели. По този начин човекът спечелва задоволството на Аллах и постига спасение и щастие на този и в отвъдния свят.

• С повелите, забраните, наставленията и поясненията, които правят и предават, пейгамберите се стремят да възпрепятстват изпадането на човека под натиска на душевните желания и страсти, лошото обкръжение, пропадналата култура и изоставените традиции; проявяването на малодушие пред истината.

• Пейгамберите имат задачата да благовестяват и предупреждават. Те предупреждават обществата си във всяко отношение, известяват предварително за различните божествени, небесни и земни опасности.

„Пратеници-благовестители и предупредители, за да нямат хората довод пред Аллах подир пратениците.” (ен-Ниса, 4:-165)

Нека да помислим
По кои въпроси благовестявали и предупреждавали пейгамберите?

Пейгамберите – водачи на цивилизация

• Те са водачите на човешката цивилизация, лидерите не само в духовната сфера, но и в материалната.

• Цивилизационните стъпки на този свят, обгръщащи всички страни на човека, са станали възможни със свещените знания, предадени от тях.

• С моралните принципи, които проповядвали, те са дали насока на цивилизациите, занимавайки се с професии като земеделие, изкуства, търговия, са дали примери за материалната страна на живота.

• Историята многократно е свидетелствала за ролята на пейгамберите при формирането на здрава и хармонична култура, техника и цивилизация на обществата.

2 Особеностите на пейгамберите

• Коран-и Керим подчертава, че пейгамберите са хора. Отбелязва, че всеки един от тях е човек и от тази гледна точка са равни с другите.

• Те сядат, стават, разхождат се, работят, ядат, пият, женят се, имат деца, разболяват се и умират.

• Подобно на всеки друг човек имат задължения и отговорности към Аллах. Те са изключителни хора, които Аллах е избрал сред останалите и ги е сторил получатели на откровението Си.

• От тази гледна точка са издигнати в по-различна позиция от хората, дарени са с специални качества, в резултат на което са избрани и са образци. Това изисква те да притежават някои специфични особености:

Съдк (правдивост)

• Съдк означава правдивост. Това е една от най-важните им особености.

• Всеки един от пейгамберите казва истината. Те са честни, коректни, правдиви в думи и дела (Мерйем, 19: 41, 54-58).

• Те не са лъгали преди и след пророчеството им и са били известни сред обществата си като лица на истината. Нито един пейгамбер не е бил упрекнат с думите: „Ти преди това излъга!”

• Предали са на хората повелите и забраните, низпослани от Аллах, точно така, както са ги получили.

• Пейгамберите са били пример, прилагайки в живота си моралните принципи, които проповядват.

• Те са спечелили доверието с правдивостта в думите и действията си, съседството, приятелството, търговията и други.

Нека да помислим
Какво означава „правдив в думи и дела”?

Еманет (довереност)

• Еманет е довереност, спечелване на доверие. Пейгамберите са доверени личности.

• Те не изменят на доверието (Ал-и Имран, 3:-161). Избрани са сред доверените хора, в призива им на преден план била довереността им (еш-Шуара, 26: 107, 125, 143, 162, 178).

• Любимият ни пейгамбер Мухаммед (с.а.с.) преди да стане такъв е бил най-довереният в обществото, поради което бил наричан от хората „емин” – довереният.

Нека да обсъдим
Разисквайте какво влияние е оказало довереността на пейгамберите върху приемането на откровението (вахий) от хората.

Исмет (Непорочност)

• Исмет означава неизвършване на грях, предпазване от грехове.

• В нито един момент от живота си пейгамберите не са извършили грях, който може да се окачестви като съдружаване с Аллах и неверие. Не са направили нито един грях умишлено – тайно и наяве.

• Понякога са извършвали постъпки, които били окачествени като подхлъзване или неумишлена грешка (зелле).

• Малките грешки, които не били възприемани в кръга на греховете, веднага били поправяни след предупреждението на Аллах.

• Пейгамберите са пример от всяка гледна точка, затова били далеч от всякакви състояния, които биха им увредили.

• Те са били опазени от Аллах по предаването на повереното им откровение.

Фетанет (Прозорливост)

• Фетанет означава умствена развитост и прозорливост.

• Пейгамберите са умни, прозорливи, здравомислещи, силно възприемчиви и интуитивни хора.

• С качествата си те вдъхвали вяра у хората, чрез която извели обществата си от тъмнините към светлината.

• Мисията на пейгамберите е висока, ценна и доста трудна и тежка отговорност, може да бъде изпълнена достойно единствено от хора, притежаващи тази способност.

• В Корана има айети, които посочват, че всички пейгамбери са умни и прозорливи (ел-Енбия, 21:-51).

Теблиг (известяване)

• Теблиг е съобщаване, предаване и известяване.

• Известяването е едно от основните задължения на пейгамберите.

• Те дословно са предали на обществата си повелите и забраните, получени от Аллах: „О, Пратенико, оповести какво ти бе низпослано от твоя Господар! А не го ли сториш, ти не ще си оповестил Неговото послание.” (ел-Маиде, 5:-67) Коран-и Керим определя всички пейгамбери като известители (ен-Нахл, 16:-82, ен-Нур, 24:-54).

3 Задълженията на пейгамберите

Задължението им е дословно да предадат на хората откровението, което са получили от Аллах (теблиг).

При изпълнението на този дълг те не се задоволявали само със словесно разясняване на божественото откровение, а ставали пример на практика, изпълнявайки предписанията му. Предупреждаването и благовестяването на хората също е в рамките на задължението теблиг.

В проявата на милостта, благодатта и благожеланието си Аллах Теаля е изпратил пейгамбери на хората, избирайки ги сред тях. Тяхното задължение е да призоват човека към Аллах, предпазване от злините, приканване към добрите и хубавите неща. Пейгамберите са посочили на човека напътстващи принципи, които му осигуряват да живее без да се подхлъзва и без да изпада в кризи – в индивидуален и социален план.

Накратко – основните задължения и отговорности на пейгамберите са:

• Давет (призоваване): Основната им задача е да призовават хората към вярване в единобожието (тевхид) и в единствения Аллах, пречистено от всякакъв вид съдружаване (ширк) с Него и служене на Него. След това идва призивът за вяра в съдния ден. Защото вярата в двата основни принципа възпрепятства моралния упадък в обществото. Призоваването към останалите основи на вярата неминуемо са присъщи на същността на призоваването.

• Инзар (предупреждаване):

Нито едно общество в човешката история не е оставено от Аллах без предупреждение и тази задача е изпълнена от пейгамберите. Всички те са осъществили своя дълг, предупреждавайки обществата си на първо място за опасностите, които ги очакват във вечния живот. Пейгамберите са ги предупредили, информирайки ги за земните и отвъдните опасности, които биха срещнали. В Коран-и Керим към Пейгамбера (с.а.с.) е отправен следният призив: „Стани и предупреждавай!” (ел-Муддессир, 74: 2).

Коран-и Керим посочва предупредителското задължение на пейгамберите със следните им качества: предупредител, заплашващ, привличащ внимание (ел-Араф, 7: 184; Худ, 11: 12). В един айет за пейгамберите се казва: „Той е само предупредител за вас преди сурово мъчение.” (ес-Себе, 34: 46)

„Съобщавам ви посланията на моя Господар и ви наставлявам, и знам от Аллах онова, което вие не знаете.” (ел-Араф, 7: 62)

• Беян (поясняване): Пейгамберите са разяснили принципите на религията, която са разпространили, неясните страни на низпосланите слова и религиозните постановки и показали начина на изпълнението им. Например, непонятните страни на термините като салят, зекят и хадж са уточнени с думите и практиките на любимия ни Пейгамбер (с.а.с.). Така се е оформил сюннетът (примерът на Хазрети Мухаммед), който е конкретният модел за прилагането на Корана.

„С ясните знаци и писанията... И низпослахме на теб [о, Мухаммед] Напомнянето, за да обясниш на хората какво им е низпослано и за да размислят.” (ен-Нахл, 16: 44)

• Тебшир (благовестяване): Пейгамберите са съобщили добрата вест за спечелване на задоволството на Аллах, земното и отвъдното щастие от онези, които са чули призива им, повярвали в тях, извършили праведни дела и подобрили поведението си, спазвайки предупрежденията им. Това благовестяване е оказало голямо влияние за изграждането на самочувствие и напътстването, възприемането, обикването, ангажирането на човека към доброто, праведното и полезното.

• Пейгамберите са спечелили сърцата на хората, като са изпълнявали успешно задълженията си и така ги привлекли към своите редици. Коран-и Керим е определил всеки един от тях като благовестител, споменавайки предупредителските и благовестителските им качества. Коранът е посочил необходимостта от хармонични действия в тази насока (ел-Араф, 7: 188; ел-Ахзаб, 33: 45).

Нека да помислим
• Пейгамберите са констатирали състоянието на обществата, техните проблеми и потребности чрез откровението, което получили от Аллах, също по този начин са посочили пътищата за разрешаването им.
• Те са полагали усилия за напътстване към доброто и с постъпките и поведението си се превърнали в модел и пример във всяка сфера.

4 Муджизе и керамет

Пейгамберската мисия и доказателствата й

Доказването на мисията на пейгамберите е възможно с посочване на категорично потвърждение, в което няма място за съмнение. Това е възможно по два начина:

• Първо, муджизе (чудо), което може да се наблюдава с физическите възприятия. Това е свързано с хората, които са съвременници на съответния пейгамбер.

• Второ, муджизе (чудо), което се осъществява с несъмнено и сигурно предание (мутеватир хабер), което е категорично знание. Великото чудо на Мухаммед (с.а.с.) Коранът е несъмнено, безусловно предание, достигнало до нас по сигурни канали.

Муджизе (чудо)

• Муджизе означава свръхестествено, обезсилващо, неустоимо дело.

• Свръхестествено събитие, което се проявява с благоволението на Аллах от пейгамбер за доказване на пророчеството му и е непосилно извършването му от останалите хора, се нарича муджизе (чудо).

• Чудесата, които са показали пейгамберите с подкрепата на Аллах, са своеобразни документи, доказващи пророчеството им пред хората.

• Затова сред хората само пейгамберите могат да покажат муджизе (чудо).

• Чудото се осъществява със сътворяването на Аллах. Тъй като се проявява чрез пейгамбера, се нарича „пророческо чудо”. Коранът разказва за чудесата на Ибрахим, Салих, Якуб, Муса, Сюлейман и Иса (а.с.).

Нека да помислим
Кое е чудото на Сюлейман (а.с.), споменато в Корана?

Керамет (чудодеяние)

Свръхестествените дела, проявени с помощта на Аллах от страна на хора, които стриктно са привързани към Пейгамбера (с.а.с.) и дословно спазват неговия сюннет и по този начин се причисляват към приближените раби на Аллах, се наричат керамет (чудодеяние). Деянията със свръхестествен вид, проявени от хора, които не отговарят на тези качества, не могат да се нарекат керамет.

5 Фрагменти от живота на някои пейгамбери

Хазрети Ибрахим: Търсенето на Аллах

Още от детските си години Ибрахим (а.с.), който впоследствие щял да бъде пейгамбер, не можел да разбере защо хората от обкръжението му в това число и баща му обожествяват идолите, които сами правели от камък. Всеки път, когато ги виждал, си задавал въпроса „С кое този камък ни превъзхожда?”. Големите хора, които обежествявали идолите, изглеждали странни за детския му ум.

С израстването му съмненията относно божествеността им се повишавали лавинообразно. Към края на младежкия си период броят на въпросите в главата му се увеличил: „Това са камъни, просто камъни. Неодушевени, неми, слепи, глухи и твърди. Интересна работа… Дялаш и ги обожествяваш… Бог! Това не би трябвало да е Бог, нещо друго трябва да е Той… Някой, Който не би трябвало да прилича на камъните, пръстта, дървото, на нас и всички същества на вселената.”

Вече настанало времето за намиране на истинските отговори на въпросите за Бога. Дори намерил и избрал начина да обясни на обществото този въпрос със следния пример: Когато настъпил нощният мрак, вдигнал главата си към небето и погледнал ту светещите, ту угасващите звезди, които сякаш разцепвали безкрайното тъмно море и тъмнината. Сред тях една бляскава и по-едричка звезда привлякла вниманието му. Тогава извикал: „Ето, намерих Го!” Блести в дълбините на небосвода. Освен това не е без светлина и безмълвна като камъка. Блести… Най-накрая Го открих!” Радостен гледал към звездата. Не бил в състояние да откъсне погледа си от нея. Но, няма как, при изгрева на слънцето звездата изчезнала и сърцето му било обхванато от тъга. Тогава Ибрахим си казал: „Не, това не може да е моят Бог! Звездата, която ме изоставя, никога не може да е моят Бог.”

Хазрети Ибрахим бил решен да търси и открие истинския Бог. Той вярвал от сърце, че ще Го открие. Търсел Го по планини, морета и небеса. Един ден пак при заник слънце, безнадежден и натъжен, потънал в мисли, видял месеца в пълнолуние. Бил по-голям и по-бляскав от звездата, която видял… „Ето, открих Го! Как ли не съм видял досега?! Ето, това е кандилото, което осветява нощта, безпределно прекрасно същество…” Но радостта му била краткотрайна.

Когато луната започнала да се скрива някъде в небосвода, започнал нов процес на търсене. Ибрахим разбрал, че луната не може да е Бог. Той бил много радостен, че Всевишният Аллах му показвал пътя и не се задържал на грешно убеждение, именно затова Му изказвал безкрайната си благодарност.

Докато продължавало търсенето му, един ден слънцето привлякло вниманието му. Помислил си: „Това е владетелят на светлината и топлината. Дали това не е моят Бог, Който вдъхва живот на мен, земята и всичко по земята, дава живот на житата, зеленчуците и плодовете и осветява земята?!” Погледнал полята, планините и равнините. Навсякъде видял светлината и почувствал топлината му. За негово съжаление и слънцето изпълнило всекидневното си задължение и изчезнал зад хоризонта. Търсенето щяло да продължи. „О, Велики Господарю, и слънцето не е. Тогава Ти кой Си? Къде си? Ти не може да Си изчезващ, залязващ. Ти Си вечно незалязващ, Ти Си неизчезващ. Ти Си моят творец – на родителите ми, на света и на всичко. Ти Си всемогъщ. Не мога да Те видя, но Те има. Твоето битие обгръща цялата ми същност.”

Ибрахим (а.с.) подредил и изяснил обърканите си мисли и открил истинския отговор на въпросите си. В дълбините на сърцето си изпитвал Неговото съществувание и затова Му отправил безкрайни благодарности. Молел Му се през сълзи, изпитвал ненаситно щастие пред Господаря на световете.

Той бил прав в опасенията и съмненията си за грешната вяра в Бога на обществото си. Със спокойна душа се върнал вкъщи и започнал да планира начина за споделяне на това щастие с всички (ел-Енам, 6:-74-78). Ибрахим финализирал търсенето си със следните думи, отправени към сънародниците си:

„Аз обърнах правоверен своето лице към Онзи, Който е сътворил небесата и земята. Аз не съм от съдружаващите.” (ел-Енам, 6:-79)

Нека да помислим
По какъв начин Ибрахим (а.с.) онагледява откриването на Аллах?

Хазрети Муса и другарят му: Мъдростта

Муса (а.с.) вече изпитвал тежестта на непрекъснатите противопоставяния на израиловите синове срещу него. Един ден споделил с младия си приятел, че иска да пътува:

– Няма да спра докато не достигна до мястото, където се сливат двете морета, ще пътувам дълго време.

Естествено, тази мисъл за пътуване не била безцелна. Според него имало важна причина и мъдрост за това. Той желаел да разкрие завесите на мъдростта около някои събития.

Муса пожелал това от своя Създател и Той му разрешил пътешествието. Двамата тръгнали на път, запасявайки се с храна – една риба. Когато стигнали до мястото на сливането на двете морета, там забравили рибата и продължили пътешествието си. Муса казал на младия си приятел:

– Изкарай храната. Пътуването ни измори.

А той му отговорил:

– Ха, сега де! Забравих рибата при скалаците, където бяхме. Честно казано, сатаната стана причина да забравя да те информирам за това.

А в интерес на истината другарят му видял рибата да се движи към морето. Но това му се сторило доста интересно и забравил да информира Муса за случилото се. А Муса търсел точно такава странна случка. Защото тя щяла да го отведе към човека, който да го вкара в морето на мъдростта. Затова се обърнал към другаря си с радост, вместо ярост:

– Именно това искаме.

Независимо от прекомерната си умора, връщайки се назад по следите си, стигнали до мястото, откъдето тръгнали. На скалаците срещнали един от любимите раби на Аллах, дарен с милост и знание. Предава се, че това лице било Хъзър. Накрая Муса намерил това, което търсел и веднага задал въпроса си:

– Мога ли да те следвам, за да ме научиш на твоите знания, които да ме водят към правдата.

А той отговорил:

– Честно казано, ти не можеш да издържиш да си с мен и да правиш това, което аз правя. Как можеш да изтърпиш онова, чиято същност не си схванал?

Муса:

– Ще видиш, че ще бъда търпелив, иншааллах. Няма да ти се противопоставя за нищо, което вършиш.

Човекът:

– Ако ще ме следваш, няма да ми задаваш въпроси за нищо, докато аз не ти разкажа.

Договорката между Муса и човека (Хъзър) била сключена. Заедно тръгнали на път и накрая се качили на един кораб, който същият потаен човек го надупчил.

Муса:

– Отвори дупката в кораба, за да се удавят пътниците ли? Стори странно нещо!

Човекът:

– Аз не ти ли казах, че не можеш да издържиш на делата, които върша?

Муса:

– Не ми се сърди, че забравих, не търси от мен отговорност за това, което не е по силите ми.

Отново тръгнали. По пътя се срещнали с момченце, което мъжът веднага убил. Муса не можал да издържи и казал:

- Ти уби невинен, без причина, т.е. не е наказание за убийство? Заклевам се, че извърши много лошо нещо!

Човекът:

– Аз не ти ли казах, че не можеш да издържиш на делата, които върша?

Муса:

– Ако още веднъж ти кажа нещо за стореното от теб, можеш да прекъснеш другарството си с мен. Това е последното ми извинение.

Отново тръгнали. Към края на пътуването стигнали до едно градче и поискали нещо за ядене от хората, но те не пожелали да ги нагостят. По това време видели стена, която била почти на падане. Човекът веднага изправил и укрепил стената, при което Муса казал:

– Ако беше пожелал, можеше да получиш възнаграждение за извършената работа.

Човекът отвърнал:

– Ето това вече изисква да се разделим с теб, затова сега ще ти обясня същността на нещата, които не можа да изтърпиш:

– Корабът беше собственост на бедни моряци. Пожелах да го повредя, защото по следите им идваше владетел, който изземваше здравите кораби.

– А детето… родителите му бяха правоверни хора.

Страхувах се, че детето ще ги докара до прекрачване на границите и неверие. Пожелах Аллах да ги дари с още по-добро и милосърдно дете.

– Стената беше собственост на двама сираци. Под нея се намираше тяхно имане. Баща им беше много добър човек. Всевишният Създател пожела те да достигнат зряла възраст и в проява на Неговата милост да изкарат имането, намиращо се под стената. Аз не сторих тези неща от само себе си. Ето това е същността на нещата, за които ти не можа да изтърпиш (ел-Кехф, 18:-60-82).

Хазрети Муса се върнал от краткото си пътуване в морето на мъдростта при своята общност, научавайки на практика, че всяко събитие си има по едно истинско лице, основаващо се на божественото предопределение.

Да проучим - да научим
Анализирайте събитията, които са се случили между Хазрети Муса и другаря му.

Хазрети Ейюб: Пример за търпение (сабър)

В Корана Аллах представя пейгамбера Ейюб като търпелив раб и го посочва за пример на хората в това отношение: „И наистина го намерихме търпелив. Прекрасен раб! Той винаги се обръщаше към Нас.” (Сад, 38:-44)

Той издържаше на всякакви трудности, посрещаше с търпение това, което му се случи и никога не се оплакваше.

При споменаването на Ейюб веднага се сещаме за болестта и търпението му. Той е преживял всичките си трудности по време на пророческите си години. Коранът разказва за проявеното от него търпение при заболяването му: „И [спомени] Ейюб, който призова своя Господар: “Засегна ме беда, а Ти си Най-милосърдният от милосърдните.” (ел-Енбия, 21:-83)

Той изтърпявал много тежко заболяването, което го сполетяло. Това, което се цели с разказа в Корана, не е да се уточни болестта на Ейюб (а.с.), а да се подчертае търпението му.

Ейюб (а.с.) се обърнал към Аллах и единствено от Него е искал спасение от тежкото изпитание. И Аллах приел молбата му: „И му откликнахме Ние, и премахнахме бедата му...” (ел-Енбия, 21:-84)

Начинът на избавянето на Ейюб (а.с.) се описва в Корана: „[Аллах рече:] “Тропни с крак! И ще имаш вода за миене, студена за пиене.” И му дарихме отново неговото семейство, и още толкова заедно с тях милост от Нас и поука за разумните хора.” (Сад, 38:-42-43)

Ейюб (а.с.) получил наградата за вярата и търпението си и се спасил. Той спечелил изпитанието и получил обещаното му; Аллах е с търпеливите (ел-Бакара, 2:-153-154).

Нека да помислим
Защо търпението (сабър) е най-ефективната молитва?

Хазрети Юсуф: Примери за обич

В отделна сура на Корана се описва многостранно живота на пейгамбера Юсуф (а.с.) и този разказ се определя като най-прекрасният (Юсуф, 12:-3). Там ни впечатляват примерите за обич към децата и братята. Когато стане въпрос за обичта към децата, веднага се сещаме за Якуб – бащата на Юсуф. Привързаността му към любимия син Юсуф е епопеична. Пейгамберът Якуб (а.с.) имал дванадесет сина. Последните двама били Юсуф и истинския му брат Бюнямин.

Изпитанието на Якуб (а.с.) било в нанесените страдания и предателството на синовете му. Той се превърнал в пепел от копнежа си към Юсуф, очите му ослепели от плач. Скрил тъгата в дълбините на сърцето си и не споделял с никого проблемите си, освен с Аллах и молбите си отправял само към Него. Никога не изгубил вярата за среща със сина си, затова изчаквал с търпение и надежда. И накрая се срещнал и прегърнал любимото си чедо.

Да проучим - да научим
Какво сънувал Юсуф (а.с.), как го изтълкувал баща му и какво му препоръчал? Открийте това в Корана и прочетете.

Обичта на Якуб към сина му Юсуф подтикнала братята му към прекалена ревност, дотолкова че да планират убийството му. Смятали, че ако той умре, баща им ще сподели цялата си обич с тях.

Да проучим - да научим
Какъв капан скроили на Юсуф братята му и какво казали на баща си? Обсъдете. Прочетете айетите, които разказват за тези събития.

Якуб не повярвал на казаното от синовете си, но заедно с това не реагирал остро и не ги обвинил, а само отговорил: „Да, разкрасили са ви нещо душите ви. Но най-хубаво е да се търпи. От Аллах се търси помощ за това, което описвате.” (Юсуф, 12:-18) Защото те били негови синове, които обичал много. И те изпитвали необходимост от бащината му обич. Причината за интереса на баща им към Юсуф била друга – той щял да стане пейгамбер в бъдеще, но те не знаели това. Погледнато отвън баща им не ги обичал достатъчно и това ги глождело.

Настъпили времена, в които Египет и региона изпаднали в немотия. Тя продължила седем години. Кервани от различни краища се насочили към Египет, за да намерят и закупят жито. Юсуф бил министър (везир), отговарял за имуществото и хазната на страната. Братята му също дошли с един от керваните и се срещнали с него.

Той им казал:

- Вземете тази риза и с нея докоснете лицето на баща ми, за да се отворят очите му, след което вземете цялото семейство и елате при мен.

Керванът тръгнал от Египет, за да се върне в областта им. С предчувствие Якуб казал на синовете си:

Повярвайте ми, аз чувствам уханието на Юсуф. Моля ви се, не ми казвайте, че съм остарял (Юсуф, 12: 93-95).

„И когато благовестителят дойде с ризата, постави я върху лицето му и той отново стана зрящ. Рече: “Не ви ли казвах, че знам от Аллах, каквото вие не знаете?” Рекоха: “О, татко наш, моли се да ни бъдат опростени греховете! Наистина съгрешихме.” Рече: “Ще моля моя Господар да ви опрости. Той е Опрощаващия, Милосърдния.” (Юсуф, 12: 96-98)

Якуб заедно със семейството си отишъл в Египет при сина си. Юсуф прегърнал родителите си и ги качил на престола си, а те му се поклонили с почитание. Юсуф рекъл: „О, татко мой, това е тълкуването на видението ми от по-рано. Моят Господар го превърна в истина.” (Юсуф, 12: 99-100)

Една от най-важните особености на притчата за Хазрети Юсуф е проявената обич от бащата към сина. Макар и понякога да не се отнасяли добре едни към други, подчертава се и взаимната обич на братята. Независимо от прекалената ревност и завист, те не могли да убият брат си, а накрая поискали прошка, като съжалявали за стореното. Между редовете се чете и обичта на сина към бащата, потребността от неговата обич.

Ако обобщим, трябва да подчертаем, че с примера на Юсуф (а.с.) се предава в резюмирана форма взаимната обич между членовете на семейството. В обичта към Аллах – най-висшата й степен, има място за всякакъв вид обич – с единственото условие да не заемат мястото на Неговата.

Хазрети Юнус: Съзнанието за дълг и отговорност

Юнус бил изпратен като пейгамбер за жителите на Ниневия,[1] които били неверници, потисници и идолопоклонници. Подобно на останалите пейгамбери бил изключителна и примерна личност. Една от сурите в Корана носи неговото име. Той призовавал сънародниците си да повярват в Аллах, но в продължение на 33 години имал само двама последователи.

Това доста го измъчвало и един ден натъжен и ядосан напуснал Нинова. Тази постъпка не била бягане от задължението и отговорността, нито пък бунтарство. Единственото му желание било да се отдалечи колкото се може по-скоро от тези хора, които не обръщали внимание на призива му.

Поради това, че жителите на Нинова го опровергавали, Юнус им съобщил, че след три дни ще настъпи мъчението на Аллах и напуснал града преди да е изтекъл този срок. Народът се разтревожил и като усетили, че наистина мъчението ще ги настигне, започнали да търсят Юнус (а.с.).

След като не могли да го открият, напуснали града заедно с децата, семействата и животните си и излезли в пустинята. Изразили съжалението си и се разкаяли. След случилото се Аллах ги съжалил и предпазил от мъчението.

Юнус (а.с.) за кратко време осъзнал, че е сгрешил, като прибързал. Упреквал себе си за това, че е постъпил без да получи разрешението на Аллах. Искрената му молитва и приемането й от Аллах се описват в Корана така: „Няма друг Бог, освен Теб! Пречист Си Ти! Наистина бях несправедлив.” И му откликнахме Ние, и го спасихме от скръбта. Така спасяваме вярващите.” (ел-Енбия, 21: 87-88)

Нека да помислим
Защо Юнус (а.с.) е наречен Зу-н-нун?

Чувството за дълг и отговорност върнало Юнус отново в Ниневия. Останалата част от живота си прекарал в призоваване на хората, които преди това изоставил. Задължението и отговорността на пейгамберската мисия също изисквали това. Защото все още не бил изпълнил задължението и отговорността си както трябва. Вече по-здраво и съзнателно държал за мисията си, а решителните му и търпеливи усилия давали плодове.

Накрая общността му се отдалечила от неверието и гнета и се избавила, избирайки здравия и сигурен път на вярата (ес-Саффат, 37: 148).

Нека да помислим
Анализирайте двете постъпки на Юнус (а.с.) от гледна точка на чувството за дълг и отговорност.

Хазрети Иса: Личността му и благовестяването на Мухаммед (с.а.с.)

В Корана Аллах е разказал и похвалил една част от живота на Иса (а.с.) и трудностите, с които се срещнал при изпълнението на мисията си като пейгамбер. Хазрети Иса, подобно на всички пейгамбери, бил подложен на затруднения и изтезания в името на спасението и щастието на хората. Търпението и решителността в борбата му произтичали от голямата обич в сърцето му. Обичта изисквала в името на обичания да се прояви безвъзмездна саможертва и да се носи необходимата отговорност.

Иса, синът на Мерйем, никога не губил вярата си, че един ден хората ще видят истината, затова постоянно се молел на своя Господар за благото и спасението им.

Иса (а.с.) като пейгамбер получил свещената книга Инджил (Евангелие). Той призовал хората към правдата, дал им ценни наставления и показал невиждани чудеса. А срещу това получил от хората опровержения и опити за убийство, но Аллах оставил безрезултатни плановете им (Ал-и Имран, 3: 54-55).

Независимо от огромните му усилия, много малко хора му повярвали. Коранът ги описва това: „И когато Иса почувства неверието у тях, рече: “Кои са моите помощници [по пътя] към Аллах?” Неговите ученици рекоха: “Ние сме помощниците [по пътя] на Аллах. Повярвахме в Аллах и свидетелствай, че сме отдадени!” (Ал-и Имран, 3: 52)

Апостолите му са посочени като дванадесет.

В айетите се разказва за диалога между Аллах и Иса (а.с.) в деня на съживяването (къямет), разглеждат се грешните вярвания на последователите му след него (ел-Маиде, 5: 116-117).

Отговорът на Иса (а.с.) в тази връзка е доста показателен за степента на обичта му: „Ако ги измъчваш те са Твои раби, а ако ги опростиш Ти си Всемогъщия, Премъдрия.” (ел-Маиде, 5: 118)

Нека да помислим
Обсъдете с какво е благовестил Иса (а.с.) човечеството.

По отношение на миналото Хазрети Иса е потвърдил Теврат (Тора), а за бъдещето е дал най-великата блага вест: „И рече Иса, синът на Мерйем: “О, синове на Исраил, аз съм пратеник на Аллах при вас, за да потвърдя Тората преди мен и да благовестя за пратеник, който ще дойде след мен. Името му е Ахмед.” (ес-Саф, 61: 6)

Любимият ни Пейгамбер (с.а.с.) заявил за Хазрети Иса: „Аз съм най-близкият на Иса, сина на Мерйем, сред хората на този и в отвъдния свят.” (Бухари, Енбия, 48, IV, 142) „Между мен и Иса няма друг пейгамбер.” (Бухари, Енбия, 48, IV, 142)

Обобщение на раздела

Посланическата дейност между Аллах и хората се изпълнява от пейгамбер. Вярата в пейгамберите изисква потвърждаването на тези, които Аллах е избрал, истинността и достоверността на цялата информация, която са получили и предали от Аллах. Човекът с разума си може да разбере съществуването, единството и величието на Аллах, но не може да се сдобие със знанията за Него, известени от пейгамберите чрез откровение. По отношение на ибадетите и въпросите за отвъдния свят не могат да се направят правилни заключения с разума. Пейгамберите посочват правия път на човека за откриването и разграничаването на правилното и полезното, постигането на моралните добродетели. Те са констатирали състоянието на обществата, техните проблеми и потребности чрез откровението, което получили от Аллах, отбелязали и пътищата за разрешаването им. Те полагали усилия за определяне на доброто и с постъпките и поведението си се превърнали в пример за всяка сфера.

Доказването на мисията на пейгамберите е възможно с категорично доказателство, в което няма място за съмнение. То е възможно по два начина: Първият, муджизе (чудо) – може да се наблюдава с физическите възприятия. То е свързано с хората, които са съвременници на съответния пейгамбер. Вторият, муджизе (чудо) – се осъществява със сигурно предание (мутеватир хабер) и е категорично знание. Великото чудо на Мухаммед (с.а.с.) Коранът е предание, достигнало до нас по достоверни канали.

Свръхестествените дела, проявени с помощта на Аллах от тези, които стриктно са привързани към Пейгамбера (с.а.с.), дословно спазват неговия сюннет и са включени към приближените раби на Аллах, се наричат керамет (чудодеяние). Деянията от свръхестествен вид, проявени от хора, които не отговарят на тези качества, не могат да се нарекат керамет.

Коранът е представил примерни епизоди от живота на пейгамберите и е изкарал на преден план някои от особеностите им: Ибрахим (а.с.) – известен с търсенето на Аллах; Муса (а.с.) с другаря си и желанието за разбирането на действията му, изпълнени с мъдрост. Ейюб (а.с.) – посочен като символ на търпението, по време на сполетялата го болест с примерно поведение. Притчата за Юсуф (а.с.) е изпъкнала с примерите за обич, проявени в нея. Чувството за дълг и отговорност е увенчало с успех мисията на Юнус (а.с.). Иса (а.с.) – излязъл на преден план с личността си и благовестяването на последния пратеник на Аллах за човечеството – любимия ни пейгамбер Мухаммед (с.а.с.).

Да преговорим раздела

Обяснете какво означава мисията на пейгамберите.

Защо хората изпитват необходимост от тях? Обяснете.

Избройте и пояснете качествата им.

Какво означава муджизе? Кой може да го покаже?

Дайте определение за керамет и уточнете разликата му с муджизе.

Посочете с кои качества са известни пейгамберите, споменати в Коран-и Керим.

[1]. Ниневия е един от най-древните градове на земята в Асирия, който процъфтява през VIII-VII век пр.н.е.. Руините на древна Ниневия се намират в Ирак (град Мосул), на левия бряг на река Тигър.

ТЕСТ

1. Кое от посочените е значението на понятието „нубуввет”?

А) Водачество (имамет)

Б) Гадателство (кеханет)

В) Мъдрост

Г) Пророчество (пейгамберлик)

Д) Посредничество

2. С кое от посочените е свързано понятието муджизе?

А) Пейгамбер

В) Съддик (правдивите)

В) Евлия (приближените на Аллах)

Г) Сахабии (сподвижници на Хазрети Мухаммед)

Д) Шехиди (мъченици)

3. Кой от посочените се идентифицира с понятието сабър (търпение)?

А) Хазрети Муса

Б) Хазрети Ейюб

В) Хазрети Иса

Г) Хазрети Юнус

Д) Хазрети Нух

4. Кое от посочените не е от качествата на пейгамберите?

А) Правдивост

Б) Довереност

В) Творчество

Г) Прозорливост

Д) Призоваване

5. Кое от посочените е грешно по отношение на пейгамберите?

А) Пейгамберите са хора, избрани и определени от Аллах

Б) Пейгамберът е пример за околните с поведението си

В) Пейгамберите са лица с откровение (вахий) на езика на общността си

Г) Пейгамберите са личности, избрани сред меляикетата (ангелите)

Д) Пейгамберите предават дословно откровението, получено от Аллах

РАЗДЕЛ
VIII

ВЯРА В ОТВЪДНИЯ ДЕН (АХИРЕТ)

1. Вярата в отвъдния живот и значимостта й

2. Смъртта и съживяването след нея

3. Търсенето на сметка за постъпките на хората

4. Дженнет (рай) и джехеннем (ад)

5. Грешните вярвания за смъртта и живота след нея

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

В този раздел се разглежда:

• Въпроса за вярата в съдния ден, която е една от основите на свещената ни религия – ислямът. Всяко живо същество ще вкуси смъртта. В айетите и хадисите има специални пояснения за живота, който очаква човека след смъртта.

• Представят се айети и хадиси за съществуването на задгробния живот, и се разглеждат промените, които настъпват у човека, породени от вярата.

• Дава се информация за етапите на процеса, който ще се изживее в отвъдния живот – кабир, хашр, махшер, рух, суал, дженнет и джехеннем. Разглежда се и въпроса за прераждането (реинкарнация) – възприето от някои религиозни и философски течения, но отхвърлено от ислямската религия.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

В края на този раздел се очаква да постигнете следните резултати:

1. Осъзнаване, че след смъртта ще започне нов живот.

2. Значимостта на вярата в отвъдния живот.

3. Какво ще се случи след смъртта.

4. Какво ще получи човекът в отвъдния свят срещу стореното от него на земята.

5. Грешните вярвания относно отвъдния живот.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

1. Проверете дали сте постигнали поставените цели в началото на раздела. Отново прочетете темите, които мислите, че не сте осъществили.

2. Направете заданията за изследване и анализиране в раздела.

„О, вярващи, вярвайте в Аллах и в Неговия Пратеник, и в Книгата, която е низпослал на Своя Пратеник, и в Писанието, което е низпослал преди! А който отрича вярата в Аллах и в Неговите ангели, и в Неговите писания, и в Неговите пратеници, и в сетния ден, той дълбоко се е заблудил.-” (ен-Ниса, 4:-136)

1 Вярата в отвъдния живот и значимостта й

Времето, което започва със съживяването след смъртта и продължава до безкрайност, се нарича ахирет (отвъден живот, съдния ден, сетния ден).

„Сътворихме Ние небесата и земята, и онова, което е помежду тях, единствено с мъдрост. Часът непременно ще дойде, затова [о, Мухаммед] прости с великодушна прошка!” (ел-Хиджр, 15: 85)

Убедеността в съществуването на отвъдния живот е една от основите на вярата, в която задължително (фарз) трябва да се вярва. От кораничните айети разбираме, че тази вяра насочва човека към доброто и правилното. Вярващите полагат по-големи усилия да бъдат по-добри, тъй като знаят, че според вярата им за всяка грешка ще получат наказание и възнаграждение за извършеното добро.

„Вярват в Аллах и в сетния ден, и повеляват одобряваното, и възбраняват порицаваното, и се надпреварват в добрините. Тези са от праведниците.” (Ал-и Имран, 3: 114)

Вярата в ахирета осмисля живота на този свят, изгражда у човека съзнанието да действа с мисълта, че всичко, което върши има някакъв смисъл и резултат. Особено онези, които не са постигнали щастие на този свят и са ощетени по някакъв начин, са предпазени от вечната онеправданост и душевното напрежение и криза.

Вярата в съдния ден помага на хората с финансови възможности да регулират живота си, да осъзнаят отговорността си за притежаваното от тях, да знаят защо и как да го използват.

Тази вяра развива у човека разбирането за равносметка за извършените добри и лоши неща и по този начин го насочва към повече добрини и предпазване от злините.

„В този ден хората ще излязат на групи, за да им бъдат показани техните дела. Който извърши добро, дори с тежест на прашинка, ще го види. И който извърши зло, дори с тежест на прашинка, ще го види.” (ез-Зилзал, 99:-6-8)

2 Смъртта и съживяването след нея

Смъртта е ново начало

Според ислямската религия смъртта не е изчезване, а напротив – начало на нов и безкраен живот.

Всички живи същества, обитаващи този свят, един ден ще умрат. Тази истина се посочва в айетите на Свещения Коран: „Всяка душа ще вкуси смъртта…” (Ал-и Имран, 3:-185); „Всичко тук погива.” (ер-Рахман, 55:-26).

Смъртта е неизбежна! „Страхът от смъртта” е от нещата, които най-много тревожат човека. Затова хората търсят начини за избавяне от смъртта и страха от нея. Но смъртта не може да се забави, нито да се избяга от нея с вземане на някакви мерки.

Заедно с това мисълта за безсмъртие ни влияе като глобална психологическа реалност. Защото желанието за живеене е едно от най-дълбоките и силните желания на човека. Страхът от смъртта се поражда най-вече поради непонятност, самота, изгубване на близките и самоличността, наказание за греховете след смъртта, тревога за тези, които оставя след себе си, изчезване и изгубване на хората, които са ценени.

Смъртта и поуката

• За мюсюлманина смъртта е явление, от което трябва да вземе поука. Тя учи човека защо живее, какво трябва да прави, по какъв начин да действа и постъпва.

• Ислямската религия пояснява какво е живота и смъртта, какво ще се случи след нея и защо изобщо е създадена, защо всеки ден умират хората, дава ни знания, които премахват опасенията и страха у нас.

• Според исляма смъртта не е изчезване, тя е начало на равносметката за стореното на този свят и на един нов начин на живот.

• Смъртта е промяна на измерението на живота. Тя е вратата за разделяне с преходния и преминаване към вечния отвъден свят.

• За онези, които вършат добри дела на този свят, прекарват по ефективен начин живота си, правят добри и непреходни благодеяния за себе си, обществото и човечеството, смъртта не е нещо страшно, а преселване в нов и вечен свят, където ще бъдат възнаградени за направеното от тях.

Рано или късно смъртта ще настигне всяко живо същество. Не може да се избяга от нея. Защото Аллах съобщава: „Кажи: “Смъртта, от която бягате, непременно ще ви срещне. После ще бъдете върнати при Знаещия неведомото и явното и Той ще ви извести какво сте вършили.”” (ел-Джумуа, 62:-8)

Според ислямската религия вярващите в Аллах и съдния ден не трябва да се страхуват от смъртта. Само невярващите в Аллах и съдния ден имат боязън от нея, защото за тях тя е изчезване. Но също така не е правилно мюсюлманинът да изостави света и изцяло да се отдаде на отвъдния с мисълта, че скоро ще умре. Затова в Свещения Коран се казва:

„И чрез онова, което Аллах ти е дал, се стреми към отвъдния дом, и не забравяй своя дял от земния живот, и върши добро, както Аллах ти е сторил добро! И не се стреми към развала по земята! Аллах не обича сеещите развала.” (ел-Касас, 28:-77)
Когато човек работи за този свят и не забравя смъртта, спомня си за нея, това му помага да действа по-отговорно и да върши повече добрини.

Духът (рух)

Според ислямската религия духът се вдъхва на човека след физическото му създаване и се приема за божествено дело.

„И те питат за духа. Кажи: “Духът е от делото на моя Господар и ви е дадено само малко от знанието.” (ел-Исра, 17:-85)
„После го осъразмери и му вдъхна от Своя дух. И стори за вас слуха и зрението, и сърцата. Колко малко сте признателни!” (ес-Седжде, 32:-9)

Гробът (кабир)

Мястото, където се погребват хората след смъртта, се нарича гроб (кабир), чиито синоними са мезар и макбер. След настъпването на смъртта до деня на съживяването (къямет) хората остават в гроба. Със започването на съдния ден те ще бъдат съживени и изкарани от гробовете си, за да дадат равносметка.

„В този ден хората ще излязат на групи, за да им бъдат показани техните дела.” (ез-Зилзал, 99:-6)
„Няма съмнение в това. И ще съживи Аллах онези, които са в гробовете.” (ел-Хадж, 22:-7)
Над гроба ми поставят за нишан камък.
Къде да скриеш главата си в това време.
Не може да се видят баща и син, братята.
Пътят си върви напред и назад връщане няма.

Къямет (съживяването)

Погубването, краят на този свят се назовава в Корана с понятието къямет (съживяване, апокалипсис). Следният айет посочва, че никой, освен Аллах, не знае кога ще настъпи:

„Да бъде благословен Онзи, Чието е царството на небесата и на земята, и на всичко между тях! При Него е знанието за часа (къямета) и при Него ще бъдете върнати.” (ез-Зухруф, 43:-85)

Хашр (събирането)

Събирането на хората в определено място (махшер), след като бъдат съживени в деня на къямета, се нарича хашр. Коран-и Керим ни съобщава, че ще бъдат разпитвани за стореното от тях на този свят и това е истинската равносметка. Това събитие се нарича хашр.

„А който се отдръпва от Моето напомняне, за него има живот в лишения и сляп ще го подкараме в деня на съживяването.” (Та-ха, 20:-124)

Махшер (мястото за събиране)

След определено време от настъпването на къямета, с позволението и повелята на Аллах, всички хора ще бъдат съживени и събрани в мястото за равносметка, което се нарича махшер, а времето – денят махшер. Така ще започне един нов живот. „И ето всички – съживени!” (ен-Назиат, 79:-14)

В Коран-и Керим се съобщава, че този ден е изпълнен с много трудности и никой няма да се интересува от близките си, тъй като ще е загрижен за себе си.

„И когато грохотът настъпи, в деня, когато мъжът избяга от брат си и от майка си, и от баща си, и от жена си, и от децата си – всеки от тях в този ден ще е зает с дело, което ще го поглъща.” (Абесе, 80:-33-37)

А онези, които са повярвали в Аллах и са вършили праведни дела, ще бъдат щастливи. Този момент се описва в Коран-и Керим така:

„Едни лица в този ден ще бъдат сияещи, засмени, възрадвани, а по други в този ден ще има прах, ще ги покрива чернилка. Тези са неверниците, нечестивците.” (Абесе, 80:-38-42)

3 Търсенето на сметка за стореното от хората

Разпитът (суал)

Единственото същество на този свят с разум и воля е човекът. Тази специфика му възлага и отговорности. А останалите същества нямат отговорности, на тях не им се държи сметка за стореното нито на този свят, нито в отвъдния.

Децата и невменяемите с увредено психическо здраве няма да са отговорни за извършеното от тях. „Аллах ще повели на ангелите: “Съберете онези, които угнетяваха, техните спътници и онова, на което са служили вместо на Аллах, и ги подкарайте по пътя към ада! И ги задръжте!” Те непременно ще бъдат питани.” (ес-Саффат, 37:-22-24)

Освен това всички блага, с които човекът е надарен, му възлагат отговорности. Той ще бъде разпитван за използване на тялото си, изпълняване на отговорностите към природните блага и към останалите.

„После ще бъдете питани в този ден за благата (насладите на земята).” (ет-Текясур, 102:-8)

Равносметката (хесаб)

В съдния ден ще се устрои велик съд, чиято същност е неизвестна за нас. Там ще бъде търсена строга сметка от всеки, починал на вменяема възраст. Хората ще бъдат разпитвани за стореното на този свят и в отвъдния ще получат възмездие. „После в деня на съживяването пред вашия Господар ще се оспорвате.” (ез-Зумер, 39:-31) С този айет Всевишния Аллах ни съобщава, че разпитът ще се случи и всеки ще получи награда или наказание за най-малкото нещо, което е сторил. Това се отбелязва в следните айети:

„Който извърши добро, дори с тежест на прашинка, ще го види. И който извърши зло, дори с тежест на прашинка, ще го види.” (ез-Зилзал, 99:-7-8)

„Който извърши добро, дори с тежест на прашинка, ще го види. И който извърши зло, дори с тежест на прашинка, ще го види.” (ез-Зилзал, 99:-7-8)

В друг айет се казва: „И ще бъдат представени на твоя Господар в редици: “Ето, дойдохте при Нас, както ви сътворихме първия път. А твърдяхте, че Ние никога не ще ви срещнем.” (ел-Кехф, 18:-48)

Пейгамбера (с.а.с.) ни известява събитията, които ще се случат в съдния ден: „Човек няма да мръдне от мястото си, докато не бъде разпитан как е прекарал живота си, къде е използвал тялото си, откъде е спечелил и къде е изразходил богатството си и прилагал ли е знанията си.” (Тирмизи, Къяме, 1, (2416), IV, 612).

Везната (мизан)

В съдния ден, когато хората бъдат събрани на определеното място, ще има везна, която ще претегли деянията. С това мерило добрините и злините ще се оценят до най-малката подробност, справедливостта ще се прояви, ще се установят ощетените и ще получат правата си. А онези, които са ощетили някого, ще бъдат наказани.

„Ще поставим Ние везните на справедливостта в деня на къямета, и никой не ще бъде угнетен с нищо. И всяко дело Ние ще прибавим, дори да е с тежест на синапено зърно. Достатъчни сме Ние за съдник.” (ел-Енбия, 21:-47)

В резултат на направената равносметка ще се установят добрините и греховете. Тези, чиито добрини са повече от злините, ще са щастливи, а с повечето злини – ще ги обземе мъка.

„Онзи, чиито везни натежат, ще има живот в доволство, а онзи, чиито везни олекнат, завръщането му е бездна. А откъде да знаеш ти какво е тя? – Пламтящ огън.” (ел-Кариа, 101:-6-11)

4 Дженнет (рай) и джехеннем (ад)

Според исляма нищо – добро или лошо, извършено от човека на този свят не остава без възмездие. В отвъдния свят всеки получава награда или наказание. Извършилите праведни дела ще бъдат възнаградени в дженнета, а тези със злините – наказание в джехеннема.

Извършилите праведни дела, действащите в съответствие със задоволството на Аллах и безгрешните ще бъдат щастливи на този свят, ще влязат в дженнета и там ще бъдат вечно щастливи, където ще се възползват от благата и даровете на Аллах до безкрайност. Най-добрите възможности и удоволствия ще се предоставят на обитателите на рая.

И благовествай онези, които вярват и вършат праведни дела, че за тях са градините, сред които реки текат! Всякога, щом бъдат нахранени с плод оттам, казват: “Това е същото, с което и преди бяхме хранени.” А ще са дарени с негово подобие. Там за тях има пречисти съпруги и там ще пребивават вечно.” (ел-Бакара, 2:-25)

Всички хора няма да са на едно и също място в дженнета, а и благата няма да са еднакви. Мястото на всеки ще бъде определено в съответствие със степента на спечеленото задоволство на Аллах.. „За всички има степени от онова, което са извършили. Твоят Господар не подминава делата им.” (ел-Енам, 6:-132)

След смъртта невярващите в Аллах и извършващите грехове на този свят, неспазвайки повелите Му, ще бъдат изпратени в ада за наказание: „Да, който придобива злина и грехът му го обгражда – тези са обитателите на огъня, там ще пребивават вечно.” (ел-Бакара, 2:-81)

5 Грешните вярвания за смъртта и живота след нея

Хората винаги се интересували какво ще се случи след смъртта. По този въпрос има две различни основни схващания:

• Първото: Ще започне нов живот след смъртта.

• Второто: След смъртта на човека или друго живо същество духът се преражда в друго тяло и отново се връща на този свят.

Според първото след смъртта ще започне нов живот, който наричаме ахирет (отвъден).

От хората ще се търси сметка за извършеното на този свят съобразно делата им, добротворните и благодеятелните ще влязат в рая.

Хората, които са вредили на себе си и обществата, не са спазвали повелите на Аллах, ще изтърпят наказанието си в ада. Това е виждането на ислямската религия.

Юдеизмът, християнството и зороастризмът възприемат същото вярване. Според тези религии човекът идва на този свят, живее и умира веднъж само в едно тяло. Няма възможност за повторно връщане. След това започва и продължава нов, отвъден живот.

Второто е убеждението, че след смъртта на човека или друго живо същество духът му се преражда в тялото на друго живо същество и се връща в този свят. Това грешно вярване се нарича реинкарнация или с други думи „преселване на души” или „прераждане”.

Френската дума „реинкарнация“ се дефинира като еднократното или многократното връщане на духа на този свят след смъртта, прераждайки се в тялото на по-висше или низше същество – друг човек, животно или растение.

В това грешно разбиране важно място заема духът, а тялото се възприема като облекло. При всяко прераждане душите обличат нова дреха.

Историята на реинкарнацията води началото си от хилядовековната хиндуистка философия.

Тя е специфичният белег на хиндуистката, будистката, джаинистката и сикхистката философия, които са с азиатски корени. Вярата в прераждането на душите продължава да съществува в различни региони на света, най-вече в Индия и Китай.

Вярва се, че за осъществяването на реинкарнацията е необходимо съществата извън човека да минат през всяка форма на живот, докато се издигнат до човешкото тяло.

Според ислямската вяра духът не е безначален, а създаден впоследствие. Духът, който се разделя с тялото след смъртта, няма да се върне повече на този свят, а при повторното сътворяване в отвъдния свят.

Коран-и Керим подчертава, че няма прераждане на душите:

„А когато се яви при някого от тях смъртта, той казва: “Господарю мой, върни ме, за да сторя праведно дело в живота, който оставих!” Ала не! Това си е негово слово. Но зад тях има преграда до деня, когато ще бъдат съживени.” (ел-Муминун, 23:-99-100)

Обобщение на раздела

Времето, което започва със съживяването след смъртта и продължава до безкрайност, се нарича ахирет. Вселената е сътворена и в определеното време ще се погуби, което се нарича къямет.

Чрез вярата в ахирета човекът знае, че не изчезва с настъпването на смъртта му и осъзнава смисъла й. Особено онези, които не са били щастливи на този свят и са ощетени по някакъв начин, биват предпазвани от вечната онеправданост и породените от нея душевно напрежение и криза.

Ислямската религия ни учи, че опасенията за смъртта са безсмислени, обяснява ни какво е животът и смъртта, какво ще се случи след нея и защо е създадена, защо всеки ден умират хора и ни информира, за да отстрани тези опасения.

Духът е сила, отделно от човешкото тяло. Определено време след смъртта хората ще бъдат съживени отново, ще бъдат събрани на мястото, наречено махшер и ще бъдат разпитани за онова, което са сторили на земята. На него ще бъде везната на справедливостта, наречена мизан, с която никой няма да бъде ощетен.

В дженнета праведните раби ще се възползват от благата и даровете на Аллах до безкрайност. Невярващите в Аллах, неспазващите повелите Му и извършващите грехове на този свят ще бъдат изпратени в ада за наказание след смъртта, където ще бъдат измъчвани с огън. Онези, които са повярвали, но същевременно се противопоставят на повелите на Аллах, ако умрат преди да се разкаят и бъдат удостоени с божествената милост, ще изтърпят наказанията за греховете си и тогава ще влязат в дженнета като награда за вярата им.

Реинкарнацията е грешно вярване, с което се приема, че след смъртта духът на човека или всяко същество се преражда в тялото на друго живо същество и отново се връща на този свят.

Да преговорим раздела

1. Какво означава съдният ден? Обяснете.

2. Уточнете ползите от вярата в съдния ден.

3. Разкажете накратко какво ще се случи след смъртта.

4. Какво означава реинкарнация? Какво е мястото й в ислямското верско убеждение.

ТЕСТ

1. Кое от посочените не е сред ползите от вярата в съдния ден?

А) Вярващият в съдния ден не се страхува от смъртта.

Б) Вярващият в съдния ден внимава за действията си.

В) Вярващият в съдния ден знае защо е сътворен.

Г) Вярващият в съдния ден повече се страхува от смъртта.

Д) Вярващият в съдния ден отдава значение на отношението си с Аллах.

2. Кое от посочените е грешно по отношение на смъртта?

А) Всяко живо същество ще вкуси смъртта.

Б) Всяко живо същество ще изчезне след нея.

В) Смъртта е поучително събитие.

Г) Тя е начало на безкрайния живот.

Д) Смъртта не е изчезване.

3. Кое от посочените понятия не е свързано със смъртта и живота след нея?

А) Джехеннем

Б) Махшер

В) Мизан

Г) Мукабеле

Д) Дженнет

4. Как се нарича събирането на хората за равносметката след съживяването след смъртта?

А) Мизан

Б) Махшер

В) Хашр

Г) Дженнет

Д) Джехеннем

5. Коя от посочените религии възприема вярването в реинкарнацията?

А) Ислям

Б) Юдеизъм

В) Хиндуизъм

Г) Зороастризъм

Д) Християнство

РАЗДЕЛ
IX

ВЯРАТА В КАДЕР И КАЗА

1. Понятията кадер (предопределение) и каза (съдба)

2. Някои особености на човека свързани с предопределението

3. Някои понятия на Корана относно кадер и каза

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

В този раздел:

• Дефинират се понятията кадер (предопределение) и каза (съдба) и се разяснява отношението между тях.

• Човекът като разумно, свободно и отговорно същество трябва да установи отношението си с предопределението. Разбирането за кадер, заложено в Коран-и Керим го държи отговорен именно заради качествата, които притежава.

• Упованието, препитанието, успехът, бедствието и болестта са понятия, които според Корана са свързани с предопределението.

• Човекът осъществява действията си свободно и е отговорен за тях. Връзката му с предопределението не премахва изцяло отговорността му. Затова Коранът изисква от него да изпълни отговорността си.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

В края на този раздел се очаква да постигнете следните резултати:

1. Разбиране на смисъла кадер и каза.

2. Необходимостта от вярата в кадер и каза.

3. Уточняване, че Аллах е сътворил всичко с мяра и в хармония.

4. Отношението между предопределението и човешката свобода и отговорност.

5. Връзката на кадер и каза с универсалните закони.

6. Цитиране на айети за кадер и каза.

7. Връзката между упованието и предопределението.

8. Връзката на успеха, бедствието и болестта с предопределението.

9. Връзката на предопределението с човешката отговорност.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

1. Проверете дали сте постигнали поставените цели в началото на раздела. Прочетете отново темите, които мислите, че не сте разбрали.

2. Направете заданията за изследване и анализиране в раздела.

„…Повелята на Аллах е предопределена съдба.” (ел-Ахзаб, 33: 38)

„…И всяко нещо е с мярка при Него.” (ер-Раад, 13: 8)

1 Понятията кадер (предопределение) и каза (съдба)

• Една от основите на вярата на свещената ни религия – ислямът е вярването в кадер (предопределението) и каза (съдбата).

• Човешкото предопределение се разглежда в границите на абсолютното предопределение и съдба. „…Повелята на Аллах е предопределена съдба.” (ел-Ахзаб, 33:-38)

• Айетите за кадер и каза посочват, че Аллах е организирал всички неща във вселената по определени от Него правила, наречени сюннетуллах.

• Аллах е сътворил всичко във вселената по определена мяра, те са адекватни и хармонични. „…И всяко нещо е с мярка при Него.” (ер-Раад, 13:-8)

Ваш ред е
Обяснете значенията на изразите „участ”, „така е писано”.

• Няма нищо случайно в света.

• Всяко същество е създадено по план, програма и мяра.

• Всички храни и необходими за човека неща под и над земята, които са предоставени в полза на човека, са създадени с определена мяра – големина, тежест и гъстота.

• С мяра са определени и пръстта, водата, въздухът, топлината, студенината и други, които осигуряват формирането на тези блага (ел-Муминун, 23:-18; ел-Хиджр, 15:-19).

• Създателят на всичко с мяра – Аллах е дал на всяко същество във вселената форма, особености и способности, удобни за функциите, които ще изпълняват (ел-Аля, 87:-3).

Кадер (предопределение) е измерване, начертаване и определяне. Това е притежаването на безпределно знание и определяне от Аллах на времето, мястото и особеностите на всичко, което ще се случи от началото до безкрайност. Аллах е обвързал с определена мяра, ред и закони функционирането на всички същества и събития във вселената (ел-Камер, 54:-49).

„И е сътворил всяко нещо, и го е премерил с точна мяра.” (ел-Фуркан, 25:-2)

Каза (съдба) е повеля, постановление, съд, изпълнение, извършване и сътворяване след измерване и пресмятане. Сътворяването на предварително определените неща от Аллах при настъпване на времето им се нарича каза (съдба).

Ваш ред е
Обяснете израза „Всяко нещо има съдба”.

• Вярата в кадер и каза е, че доброто (хаир) и злото (шер), хубавото и лошото, всичко живо и неживо се появява със знанието, волята, определянето и сътворяването на Аллах и че освен Него няма друг създател.

• Вярата в кадер и каза се обяснява като вярване, че доброто и злото са от Аллах Теаля.

• Хаир означава добрина, добро и полезно дело. Хаир (добро) са действията, които Аллах харесва, одобрява и иска да направим.

• Шер (зло) означава злина, лошо, вредно и безполезно дело. Шер (зло) са неправилните действия, които Аллах не харесва, не одобрява и не иска да ги вършим.

Аллах Теаля създава доброто и злото по избора на рабите Си. Той показва на хората добрите и лошите неща и иска от нас да вършим добри неща и да избягваме лошите. Аллах е пояснил, че ще възнагради добродетелните и ще накаже злосторниците. Лошото не е в създаването на злото от Аллах, а в избирането и вършенето му от човека, независимо от многото предупреждения.

Ваш ред е
Обяснете израза „Аллах одобрява доброто, но не и злото”.

Интересно четиво

ЕБУ УБЕЙДЕ, ТИ ЛИ ИЗРЕЧЕ ТОВА?

Един ден, когато Хазрети Омер бил халиф (управител на мюсюлманите), тръгнал на път за Шам. Там го посрещнали военните командири и му съобщили, че в района се е разразила чума.

Хазрети Омер решил като превантивна мярка да не се стъпва в района, където върлува епидемията и съобщил на придружаващите го, че се връща назад. Тогава военният командир Ебу Убейде казал:

- О, халифе! Какво правиш, от предопределението (кадер) на Аллах ли бягаш? Ако Аллах е предопределил като за причина на смъртта ви тази болест, ще умрете, а ако не е – нищо няма да ви се случи.

Хазрети Омер не е одобрил думите му и реагирал:

- Ебу Убейде! Ти ли изрече тези думи?!

След което продължил:

- Да… Аз се осланям от предопределението на Аллах пак на Неговото предопределение. Аз вземам мерки, тъй като не знам какво е предопределил Аллах за нас.

За да се изясни по-добре въпроса за кадер, Хазрети Омер дал следния пример:

- Ако притежаваш камили и те са се впуснали в една долина от две части. Ако едната е плодородна, а другата – не е, и ти ги пасеш в плодородната, тогава ще ги пасеш според предопределението на Аллах. Ако би ги пасял в неплодородната част, това нямаше ли да бъде по предопределението на Аллах? (Ахмед, Муснед, I, 18).

Ваш ред е
Анализирайте отговорността на човека и връзката с кадер, имайки предвид горния текст.

2 Някои особености на човека, свързани с предопределението

Притежаване на разум

• Човекът е разумно същество.

• Разумът се определя като способност за разграничаване на доброто от злото, правилното от грешното.

• Разумът осветява пътя на човека, дава му възможност да мисли, разбира и придобива знание.

• Най-важната функция на разума е мисленето. Човекът чрез разума и мисълта си опознава себе си, средата и Създателя си, схваща смисъла на живота. Размишлява и търси отговори на въпросите: кой е, защо е създаден, мястото му във вселената, смъртта и живота след нея. Религията го поощрява да мисли, подкрепя усилията му и отговаря на въпросите му.

• Човекът придобива отговорност чрез разума си и преимуществото да бъде обект на внимание от Създателя си. Отговорността му към религията се поражда от разума.

• Човекът чрез разума осъзнава връзката си с Аллах, вселената и другите; постъпва адекватно на мястото и отговорността си в света. Аллах излага пред мислещите хора доказателствата за съществуването Си.

Коран-и Керим и разумните хора

Коранът се обръща към разумните хора да използват разума си. Защото те осъзнават отговорностите си чрез него. Затова Коранът възхвалява действащите с разум и здравомислие, мислещите и поучаващите се, но порицава онези, които се опитват да намерят пътя в тъмнината, без да следват разума и мисълта си (ен-Нахл, 16:-12; ел-Бакара, 2:-221; ел-Хадж, 22:-46; ес-Седжде, 32:-9).

Ваш ред е
Анализирайте връзката на притежаването на разум с кадер и каза.

Свобода

• Съществуването и свободата на човека са два неразделни елемента. Свободата е избора за „извършване“ или „неизвършване“ на нещо. „Изборът“ и „действието“ са задължителните условия за свободата.

• Човекът е отговорен за действията си съобразно свободата си. На всяко право, притежавано от него, съответства отговорност.

• Съществуването на отвъдния живот се осмисля чрез свободните му действия и натоварването с отговорности.

За човека няма безгранична свобода. Неговата воля има граници и край, тя е валидна в определено време и място. Човекът е свободен в сферите, които директно го касаят.

За неограничена и безкрайна свобода на волята може да се говори единствено при Аллах. Свещените книги и пейгамберите са призовавали хората към осъзнаване на свободата и отговорността си. Свободата е важен фактор, който спасява човека от сляпата привързаност, развива и активизира живота му.

Свободата на избора на човека

Аллах го е дарил със способността да избира и направи това, което е избрал. Затова той е отговорен и задължен да спазва повелите и забраните на Му. Освен това Аллах е съобщил на хората, че е определил като закон да сътвори това, което човекът избира. Затова задължението му е да познава този закон и да постъпва в съответствие с него.

Нека да помислим
Може ли да се приема за правилна постъпка извършването на грях, мислейки “Аллах така е написал, това ми е писано”. Защо?

Действията ни като вдишване и издишване, сърцебиене, функциониране на храносмилателната система и вътрешните ни органи са задължителни, неизбежно необходими. Но изборът на родителите и определянето на рода са извън избора ни. В това функциониране нямаме влияние и не носим отговорност.

Избиране на доброто и злото

• Действията на човека се разделят на две – задължителни и избираеми.

• Човекът е свободен да избере и да извърши добро или лошо действие.

По отношение на избираемите действия върху нас не се оказва никакъв натиск или принуда. Ние притежаваме свободата на избора в тази сфера и затова сме отговорни.

„Аллах е Твореца на всяко нещо и Той е Разпоредителя за всяко нещо.” (ез-Зумер, 39:-62)

Нека да помислим
• Каква връзка има между човешката съдба и свободата?
• Предварителното знание на Аллах за всичко възпрепятства ли свободата ни? Защо?

В Корана се подчертава, че човекът, който е свободен да избира и действа в съответствие с избора си, ще бъде отговорен лично от получените резултати.

„Всеки човек ще отговаря за делата си.” (ет-Тур, 52:-21)
„За всяка душа е онова, което е придобила и против нея е онова, което е придобила.” (ел-Бакара, 2:-286)

Порядъкът установен от Аллах

Аллах е организирал всичко на този свят според закономерностите (сюннетуллах), които е поставил. Кадерът на човека също се формира в техните граници. Аллах иска от него да ги познава добре и да постъпва съобразно тях. А този, който знае кое трябва да върши и кое не, знае, че е отговорен за действията си. Затова неговата постоянна загриженост е дали да извърши доброто и да се предпази от злото.

Избиране на доброто и злото от човека: Той има свободата да избира и да върши добро или зло, да прави това, което пожелае, но е отговорен за извършването. Аллах създава доброто или злото според неговия избор. Защото има един единствен създател и това е притежателят на абсолютната сила Аллах.

Той е показал на хората кое е доброто и злото, повелил доброто и забранил злото. Пътят, който трябва да следва човека, му е указан (ен-Неджм, 53:-39), защото има и неправилен път (ел-Бакара, 2:-286).

Нека да помислим
Ако Аллах бе дарил човека със способността да прави само добро или само зло, щеше ли да има смисъл човек да бъде отговорен? Защо?

Отговорност

• Човекът е отговорно същество, притежаващо воля, способността да прави нещо, избира и разграничава.

• Отговорността е плод на волята и избора на човека. Той е получил високото си място сред останалите създания във вселената поради това, че е единственото свободно и отговорно същество (ел-Ахзаб, 33:-72).

• В Коран-и Керим са цитирани различни примери относно отговорността му в индивидуалната и социалната сфера. На него е дадена отговорността да върши добро или зло (еш-Шемс, 93:-8-10). Нито един, който носи отговорност, няма да носи отговорността на друг (ел-Енам, 6:-164). Аллах не е възложил на никого нещо, което не е по силите му (ел-Бакара, 2:-286).

Всички въпроси, изложени в свещената ни книга Коран-и Керим, показват и напомнят на човека отговорността му. Защото всяко нещо, към което има някакво отношение, го натоварва с отговорност (Ал-и Имран, 3:-13). Затова трябва да използва всичките си способности точно и на място. В Коран-и Керим се отправя критика към този, който не изпълнява необходимото, не задейства механизмите си за виждане, мислене, анализиране и прилагане, не осъзнава отговорността си (Мухаммед, 47:-23-24).

Отговорността на човека излиза на преден план в кораничните айети, в които са посочени негативните неща, които го сполетяват. Ето така:

„И не Аллах ги е угнетил, а те сами се угнетяват.” (Ал-и Имран, 3:-117)

Ощетяването му от самия себе си означава, че със свободната си воля избира грешното и отговорността за това е негова. Според това упътващият е Аллах, а свободният за извършване или неизвършване е отговорният човек.

3 Някои понятия на Корана, свързани с кадер и каза

Упование (Тевеккюл)

• Тевеккюл означава доверие, упование, прехвърляне на нещо. Доверяване и уповаване в Аллах за постигане на някаква цел след като са изпълнени всички физически и духовни причини за това.

• Упованието е следствие от вярата в кадер.

• Събитията се случват в порядък и закономерности, в резултат на причинно-следствените връзки. Хората могат да открият причините с разума и свободната си воля.

• Не може да има плодове, ако не са посети семена.

• Не може да се постигне успех, ако не се положи труд.

• Не може да се влезе в дженнета, ако не се спазват повелите и забраните на Аллах.

• Уповаващият извършва каквото е необходимо и очаква резултата от Аллах: „А решиш ли нещо, уповавай се на Аллах! Аллах обича уповаващите се Нему.” (Ал-и Имран, 3:-159)

• Аллах е пожелал вярващите да се уповават единствено на Него, а не на други същества (ел-Маиде, 5:-11), и оповестил, че е предостатъчен за уповаващия се на Него (ет-Таляк, 65:-3).

Любимият ни Пейгамбер е предупредил бедуина, който оставил камилата си на своеволие и казал, че се уповава на Аллах: „Първо вържи камилата си и след това се уповавай на Аллах!” (Тирмизи, Къямет, 60, (2517), IV, 668).

• Уповаването няма никаква връзка с мързела и леността. Казването: „Става това, което е предопределено”, без да се направи полагащото му се, е грешно разбиране на уповаването.

• Човекът трябва да съблюдава закономерностите на света, да работи и полага усилия, да реализира причините и след това да се уповава на Аллах.

• Изоставянето на труда, мързелуването и очакването от Аллах това, което сам трябва да направи, не е тевеккюл (уповаване).

Ваш ред е
Обяснете връзката на упованието с предопределението и отговорността на човека.

Уповаващият се на Аллах:

• Живее в спокойствие и сигурност.

• Превръща страховете и опасенията си в доверие и увереност.

• Показва търпение, устойчивост и сила при различните събития, затова не изпада в отчаяние.

• Защото той прави това, което е по силите му и очаква резултата от Аллах.

Препитание (ръзък)

• Ръзък са нещата, които се ядат, пият и се използват.

• Всичко, с което Аллах е дарил живите същества за ядене, пиене и използване, се нарича препитание (ръзък).

• Така както на този свят всичко материално и духовно, от което се възползва човека е препитание, в отвъдния всичко, с което ще бъде дарен и ощастливен, също е в рамките на препитанието.

• Аллах е определил препитанието му така, както и на останалите живи същества. Но търсенето и намирането му е оставено на човека.

• С други думи, полагането на труд за препитание е ангажимент на човека, а създаването му - на Аллах. „И няма по земята твар, препитанието на която да не е от Аллах.” (Худ, 11:-6)

• Даващият и създаващият препитанието в света е Аллах. Затова едно от прекрасните имена на Аллах – Раззак (даващият препитанието) е използвано в Корана само за Аллах. Даващият препитанието е Аллах, а изпитващите потребности от препитание са всички живи същества (ез-Зарият, 51:-58; ес-Себе, 34:-39; ел-Муминун, 23:-72).

• Човекът трябва да изкарва препитанието си по позволен (хелял) начин. Защото Аллах Теаля в никакъв случай не желае човек да се препитава по непозволени (харам) пътища. Той строго изисква предпазването от харам пътищата и предупреждава, че със сигурност ще накаже препитаващите се с непозволени неща.

„Яжте от онова, което Аллах ви даде за препитание разрешено, приятно...” (ен-Нахл, 16:-114)

Ваш ред е
• Анализирайте израза: „Никой не яде препитанието на друг. Всеки се препитава с неговото.”
• Пояснете изразите „с пот на челото” и „получаване на отплатата на своя труд”.

„И няма по земята твар, препитанието на която да не е от Аллах.” (Худ, 11:-6)

Успех и труд

Едно от закономерностите, които Аллах е определил за вселената, е човекът да получи заслуженото за положения му труд. Предпоставката в отношението между успеха и труда е работата. Затова религията ни наставлява да се работи и оповестява, че успехът зависи от положените усилия.

„И човек ще има само онова, за което се е постарал, и старанието му ще бъде видяно, после напълно ще му се въздаде.” (ен-Неджм, 53:-39-41)

Трудът и постиженията са задължителни за достоен живот. Затова прекрасната ни религия наставлява да не се прекарва напразно живота и да се оценява и оползотворява всеки миг.

• Успехът е очаквания резултат от нещо, което се прави.

• Постигането на успех зависи от определени правила и методи.

• Успехът е резултат, който се получава не само с верската идентификация на човека, но и с извършването на необходимото, съобразно причините, които водят до него.

• Невъзможно е да успее вярващият, който не прави нищо и прехвърля всичко на Аллах и останалите хора.

• Въпросът за същността на успеха придобива различен смисъл според вярата и мирогледа му.

• Коранът посочва, че животът, изпълнен с материални придобивки, не е показател за правилния път, по който върви човека (ес-Себе, 34:-35-37).

Той получава това, за което полага труд и усилия. Ако избере доброто и направи добри неща, получава добро, както и ако избере лошото и прави зло, резултатът е също лош. Отговорността за избора и действията също е негова (Фуссилет, 41:-46). За да бъде счетен за сполучлив някакъв резултат, постигнат чрез положен труд, той трябва да бъде в рамките на доброто, правилното и полезното. Тези граници се определят от общите принципи на разума и религията. Според това истинският успех издига, ощастливява и спасява човека на този и в отвъдния живот. Тъй като той е този, който получава победата или загубата, трябва да понесе и резултатите им. Успехът се дава на хората от Аллах в съответствие със свободния им избор и действия. От този аспект успехът е термин, свързан с предопределението (кадер).

Ваш ред е
Обяснете връзката на успеха с кадер и каза.

Беда

• Голямо бедствие, което внезапно сполетява човека и вреди на имота, здравето и живота му се нарича беда (афет/мусибет).

• „Мусибет” означава беда, термин, еднозначен с бедствието и белята. Той се употребява по-често в хадисите и трудовете на някои ислямски учени.

• С термина „афет” се обозначават бедите, които се случват без влиянието на човека.

• Бедствията се разглеждат в две категории: природни и обществени.

• Изразът „афет” е употребяван и като етичен термин. Факторите, които насочват човека към злото, например като злочестина на сърцето и езика, се наричат бедствия, тъй като възпрепятстват усъвършенстването му и го подтикват към нещастия с духовно измерение.

• Аллах управлява света с физически закони – „сюннетуллах” (правилата на Аллах).

• Всяко същество функционира в техните рамки. Животът във вселената се формира по физическите закони.

• Човекът е длъжен да научи функционирането им.

• Всички продукти на технологиите, които улесняват живота, също са в резултат на тези закони.

Природните бедствия също не остават извън рамките на споменатите закони. Каква може да бъде отговорността на човека по отношение на природните бедствия като земетресенията, ураганите, наводненията, свлачищата и така нататък? В протежение на историята човечеството е намирало някакви способи за предпазване от природните катастрофи, които го сполетявали. Човекът е длъжен да се засели и устрои живота си според географската структура и специалните условия, в които живее.

Нека помислим за този, който живее в земетръсна зона. Негово задължение би трябвало да бъде осигуряването на земетръсно устойчиво благоустройство. Той не може да избяга от отговорност в случаи на материални и човешки щети, като се прикрива зад съдбата.

Човекът, бедствието и търпението

Човекът трябва да се поучи от всички събития, които преживява, и да оползотвори придобития опит. Ако бъде ощетен от някакво бедствие, независимо че е изпълнил всичко, което е необходимо, единственото нещо, което трябва да направи, е да търпи и да се поучи. Всяка изведена поука и предприета мярка ще го предпази от тях.

Погледът на Корана към бедствията

В Корана терминът „афет” (беда) не е употребен, но се среща еднозначният „мусибет” (беда). Посочено е, че самият човек е причина за бедите: „Каквато и беда да ви сполети, тя е заради онова, което сами сте извършили. А и много Той извинява.” (еш-Шуара, 42:-30) „А ако ли не щом ги сполетеше беда за онова, което преди са сторили, щяха да рекат: “Господарю, защо не ни изпрати пратеник, та да последваме Твоите знамения и да станем вярващи?” (ел-Касас, 28:-47)

Нека да помислим
Човекът може ли да възпрепятства бедата, която евентуално би го сполетяла?

В Корана се посочва, че той трябва да бъде търпелив, след като е предприел всякакви мерки (ел-Бакара, 2:-155). Подчертава се, че тези беди са изпитание за него и онези, които са търпеливи, ще успеят:

„И непременно ще ви изпитаме с малко страх и глад, и с отнемане от имотите, душите и плодовете. И благовествай търпеливите.” (ел-Бакара, 2:-155)

Аллах изпитва рабите Си по различни начини, измерва тяхното търпение и признателност. Любимият ни Пейгамбер (с.а.с.) съобщава, че независимо от всички взети мерки, ако човек е сполетян от беда, търпението се възнаграждава щедро (Муслим, Бирр, 14 (45), III/1991).

Социалните бедствия

По отношение на природните бедствия човекът носи отговорност за предприемане на предпазни мерки. Но при социалните бедствия – причината е самият той. Това е така, защото човекът е същество, което носи отговорност за живота си и делата, които върши. В тази връзка във всички примери от човешката история, посочени в Корана, се изтъква неговата отговорност за социалната деградация и падение.

Социалните закони

Има и закони, които са валидни в социалната сфера. За тях е специфично постоянството и непроменливостта. Те посочват вечните ценности и принципи на този постоянно променящ се свят. В Корана те са наречени „сюннетуллах” (Фатир, 35:-43). Коранът призовава към размишляване върху тях, начина на функционирането им и постъпването в съответствие с тях: „И не ходят ли по земята, за да видят какъв бе краят на онези преди тях?” (Фатир, 35:-44)

Бедствията се разглеждат от Корана в рамките на вярата в кадер. Всички нещастия, които сполетяват човека, подчертават, че той носи определена отговорност. Той трябва предварително да вземе необходимите мерки и сам да не се хвърля в бедата.

Ваш ред е
Обяснете връзката между физическите, биологическите и социалните закони и предопределението (кадер).

Човекът и биологическите закони

Човекът живее според биологическите закони на веселената. Здравето, болестта, оздравяването и смъртта му се реализират в техните рамки. Изпълняването на отговорностите на човека в истинския смисъл зависят от доброто му здравословно състояние. За да се предпази от болестите, трябва да познава биологическите закони и да ги спазва. Нашата религия отдава голямо значение на опазването на душевното и физическото здраве. Тялото и здравето ни са безценни неща, които са ни поверени от Аллах. Затова се приема за религиозно задължение всеки да бъде в добро здравословно състояние и да се пази. Общество, изградено от здрави хора, е силно.

Болестта

В разбирането за кадер, посочено в Корана, човешката отговорност стои на преден план във всяко нещо. В този смисъл всеки е отговорен за опазването на душевното и физическото си здраве. Повелите и забраните на религията също целят и това. При заболяване трябва да се търси лечение. Пейгамбера (с.а.с.) ни е предупредил:

„Аллах е сътворил лек за всяка болест.” (Муслим, Селям, 26, (69), II/1729).

Когато човек се разболее, търси начини за оздравяване. Търси начини да се излекува от болестта, която го е сполетяла. Търси лекар, взема лекарства, подлага се на операция при необходимост и в крайна сметка очаква лека от Аллах. Веднъж един от сподвижниците на Пейгамбера (с.а.с.) на име Ебу Хузаме го попитал: „Ние се предпазваме от болестите, правим дуа и се лекуваме. Това може ли да промени предопределението?” А той му отговорил: „Предпазването, дуата и лечението също са предопределение.” (Ахбед ибн Ханбел, Муснед, III/421; Тирмизи, Тъб, 21, (2065), IV/400).

Коран-и Керим напомня, че изворът за изцеление на болестите е Аллах и за това посочва за пример поведението на Ибрахим (а.с.), който казва: „И ако се разболея, Той ме изцелява.” (еш-Шуара, 26:-80) Вярването, че изцелението е от Аллах, крепи човека духовно, увеличава съпротивителните му сили срещу болестта и подпомага оздравяването му. Болният никога не изпада в отчаяние, не се страхува, дори да завърши със смърт, защото знае, че идва от Аллах и ще се върне при Него (ел-Бакара, 2:-156).

Всичко това – доброто здраве, разболяването, оздравяването и смъртта не е извън предопределението (кадер). Задачата на човека във връзката човек – кадер е да изпълни задълженията, породени от отговорността, с която се е нагърбил. Именно за това ще бъде питан.

Нека да помислим
По какъв начин трябва да разглеждаме болестта от гледна точка на вярата в предопределението (кадер)?

„Всяка душа ще вкуси смъртта. После при Нас ще бъдете върнати.” (ел-Анкебут, 29:-57)

Обобщение на раздела

Вярата в кадер и каза е една от основните принципи на вярата на свещената ни религия. Това е вярване, че доброто и злото, хубавото и лошото, всичко живо и неживо се появява със знанието, волята, определянето и сътворяването на Аллах и че освен Него няма друг създател.

Това е притежаване на безпределното знание и определяне от Аллах на времето, мястото и особеностите на всичко, което ще се случи от началото до безкрая. Сътворяването на предварително определените неща от Аллах при настъпване на времето им се нарича каза (съдба).

Коран-и Керим подчертава връзката на предопределението с уповаването, препитанието, успеха, бедствието и болестта, на преден план извежда отговорността на човека.

Доброто здраве, разболяването, оздравяването, смъртта или накратко – целият човешки живот не е извън предопределението (кадер). Задачата на човека във връзката човек – кадер е да изпълни задълженията, породени от отговорността, с която се е нагърбил.

Да преговорим раздела

1. Какво означават понятията кадер и каза.

2. Защо трябва да вярваме в кадер и каза.

3. Каква връзка има човешкото предопределение със свободата и отговорността? Обяснете.

4. Какво означава отговорността на човека в съответствие със свободата си?

5. Направете връзка между универсалните закони и кадер и каза.

6. Цитирайте един айет, който засяга въпроса за кадер и каза.

7. Обяснете взаимодействието между кадер и препитанието и упованието.

8. Каква връзка има между предопределението и успеха, болестта и бедствието.

9. Обясната Връзката между понятията, свързани с кадер и човешката отговорност.

ТЕСТ

1. В какъв смисъл се употребяват сред народа изразите „писано му е на челото” и „участ”?

А) Човекът е същество, което извършва действията си по принуда.

Б) Човекът е отговорно същество.

В) Човекът има кадер.

Г) Човекът се доверява на Аллах.

Д) Човекът има свободна воля.

2. Кое от казаното за понятието „свобода” не е правилно?

А) Едно от основните условия на свободата е човекът да притежава правото да избира и да действа.

Б) Знаенето и предопределянето на всичко от Аллах ограничава свободата на човека.

В) Човекът е отговорен за действията си в съответствие със свободата си.

Г) В основата на свободата е притежаването на знание за законите на Аллах, свързани с вселената.

Д) Свободата е една от най-важните пречки пред неосъзнатата привързаност.

3. Коя е основната тема, за която става въпрос в айета: „А решиш ли нещо, уповавай се на Аллах! Аллах обича уповаващите се Нему.”?

А) Обич към Аллах

Б) Дуа

В) Отговорност

Г) Уповаване

Д) Човешка воля

4. Кое от посочените понятия не се разглежда от Корана във връзка с отношението му към предопределението (кадер)?

А) Болест

Б) Успех

В) Богобоязън

Г) Бедствие

Д) Препитание

5. Кое от посочените дава обстойно определение на понятието „каза”?

А) Случването на предварително определените неща от Аллах при настъпване на времето им.

Б) Знаенето и предопределянето на всичко от Аллах.

В) Създаването на всичко във вселената от Аллах в определен ред и мяра.

Г) Събитията, които се случват неочаквано на човека.

Д) Решението на човак за постъпване със свободната си воля.

ОТГОВОРИ НА ТЕСТОВЕТЕ

РАЗДЕЛ I

1. А; 2. В; 3. Б; 4. Г

РАЗДЕЛ II

1. Д; 2. А; 3. Д; 4. А; 5. Б

РАЗДЕЛ III

1. В; 2. В; 3. Б; 4. Г; 5. Д

РАЗДЕЛ IV

1. А; 2. В; 3. Г; 4. Б; 5. А

РАЗДЕЛ V

1. А; 2. В; 3. В; 4. Д; 5. Г

РАЗДЕЛ VI

1. В; 2. Г; 3. А; 4. Г; 5. А

РАЗДЕЛ VII

1. Г; 2. А; 3. Б; 4. В; 5. Г

РАЗДЕЛ VIII

1. Г; 2. Б; 3. Г; 4. Б; 5. В

РАЗДЕЛ IX

1. В; 2. Б; 3. Г; 4. В; 5. А