ОСНОВНИ ПОЗНАНИЯ ЗА ИСЛЯМА

ПРЕДСЕДАТЕЛСТВО ПО РЕЛИГИОЗНИТЕ ДЕЛА – ДИЯНЕТ
МОЯТ ПЕЙГАМБЕР

Редактори:
Проф. д-р Мехмед Емин Йозафшар – проф. д-р Реджаи Доган

Главен редактор:
Д-Р. Фатих Курт

Координатор на изданието:
Локман Арслан

Проект на:
Председателството по религиозните дела – Диянет,
Отдел „Религиозно обучение”

Автори:
Раздел I-II-III: проф. д-р Нахиде Бозкурт
Раздел IV: проф. д-р Нахиде Бозкурт и д-р Ремзийе Йълмаз
Раздел V-VI: д-р Ремзийе Йълмаз

Коректор:
Мустафа Кая

Графичен дизайн и приложение
Угур Алтунтоп

Превод на български: д-р Емине Байрактарова
Редакция на превода: Ведат С. Ахмед
Редактор-стилист: Ваня Стефанова

Печат:
Başak Mat. Tanı. Hiz. İth. İhr. Tic. Ltd. Şti.
+90 312 397 16 17

Издателство на Председателството по религиозните дела – Диянет № 1222
Професионални книги № 103
Второ Издание, Анкара 2019

По решение на Висшия съвет по религиозните дела № 09.05.2016/26
2019-06-Y-0003-1222
ISBN: 978-975-19-6555-4
Сертификат № 12930

© Главна дирекция „Религиозни издания”
на Председателството по религиозните дела – Диянет

Контакти:
Dini Yayınlar Genel Müdürlüğü
Yabancı Dil ve Lehçelerde Yayınlar Daire Başkanlığı
Üniversiteler Mah. Dumlupınar Bulvarı No: 147/A 06800 Çankaya - ANKARA / TÜRKİYE
Tel.: +90 312 295 72 81 • Fax: +90 312 284 72 88
E-posta: yabancidiller@diyanet.gov.tr

ПРЕДСТАВЯНЕ

Всевишният Аллах, Който е милостив и милосърден, е сътворил човека по най-добрия начин, дарил го е с превъзходни качества, удостоил го е с божествената Си повеля и го е натоварил с отговорности. В земния живот не го е изоставил сам, а го е извел от тъмнините на неверието и му изпратил пейгамбери (пратеници) и книги в името на божествената милост и благоволение, за да постигне светлината на вярата и прекрасния морал.

Религията съществува заедно с първия човек и е онтологична необходимост за него. Религията е сбор от наставления, които се отнасят за всички сфери на живота и ни указват целостта и същинския му смисъл; осигуряват възможността да постигнем хармония между този и отвъдния свят, между разума и духа; даряват индивида с вътрешно спокойствие, укрепват обществото с обич и справедливост и превръщат индивидуалните и обществените ни задължения в отговорност, окачествена като ибадет (богослужение).

Човекът, който се опитва да разбира себе си, вселената и Създателя, обича Го и Му се обвързва, се е напътил към служенето на Всевишния и осъзнаването на истината като следва пратениците и свещените книги, които е изпратил Творецът.

От този аспект е съществено важно да се посрещне религиозната потребност на човека чрез адекватна и достоверна информация.

Щом приоритетната цел на религията е човекът, от голямо значение е религиозното познание постоянно да се самообновява така, че да осветлява нашия живот, сияйното послание на исляма да освежава умовете и сърцата, да се изгради динамична връзка между знанието и живота. Нашето ръководство цели да отговори на необходимостта от религиозно просвещаване на народа ни с достоверни религиозни знания – далеч от суеверията, да ги осветли по отношение на вярата, ибадетите, житието на Мухаммед (с.а.с.) и морала. Именно затова, вземайки предвид съвременните и научните дадености, сме планирали една серия от издания под заглавието „Основни познания за исляма”. Книгата, която държите в ръцете си, е първата и се нарича „Моят Пейгамбер”. Тя е изготвена в съответствие с учебната програма по Основни познания за исляма, изучавана в курсовете на Председателството по религиозните дела – Диянет.

В книгата са разгледани теми като периода преди идването на пророчеството, пророчеството, личността и примерната нравственост на Пейгамбера, значението, което отдавал на науката, учението и обучението.

Най-голямото ни желание е този труд да е в полза на читателите.

Старанието е от нас, а успехът – от Аллах.

Председателство по религиозните дела – Диянет

РАЗДЕЛ
I

ПРЕДИ МУХАММЕД (С.А.С.) ДА СТАНЕ ПЕЙГАМБЕР

1. Средата, в която е роден Мухаммед (с.а.с.)

2. Пейгамбера и семейството му

3. Младежките години на Пейгамбера и социалните му взаимоотношения

4. Женитбата му с Хазрети Хатидже и децата им

5. Мухаммед (с.а.с.) според Коран-и Керим в периода преди откровението.

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

Тoзи раздел съдържа общи познания за социалния, културния и религиозния живот в Арабия в предислямския период и живота на Мухаммед (с.а.с.) преди да стане пейгамбер.

Хазрети Мухаммед (с.а.с.) е роден през 571 година в Мекка. Детството и юношеството му преминало в Мекка – след пророчеството останал близо тринадесет години там, по-късно се преселил в Медина, където живял десет години.

В този раздел чрез някои важни събития се разглежда живота на любимия ни Пейгамбер в Мекка: описани са събития като съдийството му при Кябе, известно на почти всеки, участието му в дружеството „Хилф-ул-фудул”(Съюз на добродетелните), както и начина, по който е представен в Коран-и Керим.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

След този раздел учащият:

1. Ще има знания за социалните условия, културното състояние и религиозния живот в средата, в която е роден и живял Хазрети Мухаммед (с.а.с.) преди пророчеството.

2. Ще разпознава младежките години на Хазрети Мухаммед (с.а.с.) чрез събития като пътуванията му, участието му в „Съюза на добродетелните”, съдийството му при Кябе, търговските му взаимоотношения.

3. Ще придобие знания за женитбата му с Хазрети Хатидже – важна част от живота на Пратеника на Аллах.

4. Ще познава децата на Пейгамбера.

5. Ще разбере как е представен в Коран-и Керим Пейгамбера преди откровението.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

1. Мислете непрекъснато дали сте постигнали целите, поставени в началото на раздела. Прочетете отново темите, ако не сте удоволетворени.

2. Гледайте аудио-визуални програми, свързани с тези теми и ги използвайте за обучението.

1 Средата, в която е роден Мухаммед (с.а.с.)

Нека да помислим
Какво знаете за средата, в която е роден Пейгамбера? Помислете и отбележете.

Преди исляма арабите живеели разделени на племена, създадени от един род и всеки бил свързан с друг посредством кръвна и родствена връзка. Семейството представлявало най-малката единица на племето.

Според тогавашните традиции мъжът можел да се ожени за жената, която поиска по различни начини. Освен общоизвестния и възприет законен брак, имало различни видове бракове като срочен брак (мута никях), брак, при който мъжете разменяли съпругите си (бедел никях), брак, при който разменяли дъщерите си (никях шигар), за да не плащат откуп на родителите и плата на булката (мехир). Задомяването на момичетата още от ранна възраст било обичайно. А жените били приемани в семейството едва след като станат майки. Поради това не се изказвали съболезнования на мъж, чиято жена е починала, преди да роди. Ако няма деца и бъде наказана с обезщетение, то не се изплаща от мъжа й, а от семейната общност, към която принадлежи.

Разводът бил разпространен и мъжът бил с абсолютна власт. Само някои жени имали правото да поискат развод. Разведената жена трябвало да изчака една година преди да се омъжи отново. Мъжката рожба била обект на гордост, а момичетата нямали особена стойност, както е посочено и в Корана и понякога били заравяни живи в земята. (ет-Теквир, 81: 8-9). А други били убивани заради страх от бедност.

За това се съобщава в айет на сура ел-Исра (17:-31), който гласи: „И не убивайте децата си заради страх от бедност.”

В предислямкият период един от важните въпроси, свързани със семейството при арабите, бил въпросът за осиновяването. Осиновеният придобивал същите права като децата на осиновителя.

В предислямския период арабите продължавали да живеят като бедуини и граждани. Бедуините живеели в пустинята в търсене на вода, пасища и храна. А гражданите водели уседнал начин на живот в селата и градовете, препитавали се със земеделие, търговия и занаятчийство.

Без значение дали е бедуин или гражданин, основата на социалната структура се основавала на „племенния” начин на живот, създаден под въздействието на пустинното съществувание.

Племето, придобивало смисъл предимно с роднинската връзка от рода на мъжа, но не било напълно затворено за външния свят. Възможно било създаването на роднинска връзка чрез споразумение и съюз (хилф), гаранция за протекция (дживар) и покровителство (веля). Ако един човек напуснел племето си или ако бъде изгонен от него, когато влезе под покровителството на представител на друго племе, то бил считан за негов член и се наричал съюзник.

Този, който попаднел под официална защита, протекция бил съсед. Ако роб, който бил пленен по време на война или нападение или купен, бъде освободен – помежду им се създавала връзка; освободеният роб бивал покровителстван (мевля) от племето, което го е освободило. В много отношения трите категории били третирани като пълноправни по кръвна връзка членове на племето.

Поради това, че племето било социална структура, която включвала и далечните родствени връзки, то билo обединение с някои особености от гледна точка на идентичността. То се състояло от групи, които носели различни наименования според степента на близост. Например, като Бену Хашим (родът на Хашим), Бену Зухре (родът на Зухре), Бену Мутталиб (родът на Мутталиб). Племенният живот имал определяща роля за протичането на социалния живот в доста насоки. Така например, възникналата между племената борба за превъзходство, пораждала постоянна вражда и войни между тях.

Фактор за възникването на тези войни били и трудностите за осигуряване на прехраната – важен проблем от социален аспект.

Принципът на племенната структура бил „асабийе” – солидарност, готовност за защита на близките по бащина линия по всяко време или в случаите, когато племето имало право или не.

Племенната солидарност била наложителна за съществуванието в пустинните условия. Когато чужденец, убиел някого от дадено племе, започвало отмъщение като въпрос на честта. В някои случаи било приемано овъзмездяването, но обикновенно за пролятата кръв се искало кръв и понякога кръвната вражда продължавала с години. Всеки член на племето бил принуден да защитава честта на рода, с който бил свързан индивидуално и социално, да пази интересите му, да изпълнява задълженията си, да покровителства близките си срещу нападателите. Накратко – били длъжни да си помагат, независимо дали близките и роднините им били угнетители или подтиснати.

Племената избирали своите предводители според личностните характеристики или богатството им.

В предислямския период от гледна точка на социалния живот, арабите се разделяли на три групи: свободни, роби и освободени роби.

Свободните били пълноправните индивиди в племето. Богатите, гадателите, поетите, воините, спечелили бойна слава заради смелостта си, били приемани за по-висши от останалите, но не се разграничавали по време на преселение, участие във война, при съвместния и равноправен живот.

Робите били класата, лишена от правата и достойнството, която имали свободните. Те били или роби, пленени по време на война или закупени. Господарят им можел да прави каквото си иска с мъжете и жените роби и не подлежал на отговорност. Децата, родени от робиня, също били смятани за роби. Ако бащите им пожелаели, можели да ги включат в рода, към който принадлежали.

Мевали е множествена форма на термина „мевля” (мн.ч. мевали) – средната класа, между робите и освободените роби. Ако един роб бъде освободен от господаря си, той ставал мевля на освободителя си, считал се за член на неговото племе, получавал статут на роднина. Те не се продавали както робите, но били лишавани от някои права; така например един мевля не можел да се ожени за свободна жена.

Ваш ред е
Кои са разликите и приликите между социалната среда, в която е роден нашият Пейгамбер и тази, в която живеете? Обсъдете ги?

Културният живот

Културният живот в предисямския период не бил богат. Културните движения предоставяли знанията, които развивали опита, вследствие на трудностите при номадския живот, обичаите и традициите. Малко преди появата на исляма, арабите от областта Хиджаз, търгувайки със северните си съседи набатейците, се запознали с писмеността им, известна като арабска писменост и преминала през различни етапи.

Късната поява на писмеността при арабите в предислямският период и малко позната от тях довело до лишаването им от някои културни събития. Може да се каже, че по-специално били развити поезията и литературата. Стиховете, съдържали много аспекти от живота и се рецитирали предимно устно – една значима дейност. Дори при състезания по рецитиране на стихове, провеждани на религиозни и търговски панаири, се появили известните поети като притежатели на „муаллякат-ус-себа” (седемте закачени поеми).

В стиховете им можело да се видят знанията и областите, обичаите и традициите на арабите в периода преди исляма. Стиховете били свързани предимно с възхвалата, сатирата, геройството, любовта. Поетите заемали важно място в обществото.

Арабите се занимавали отблизо и с историята. Едно от качествата, което ги идентифицирало, било обвързаността им с историята. Между историческите факти, които арабите дълго време съхранявали в паметта си, отдавали изключително значение на знанията за родословието. Арабската историография в предислямския период се развила в две насоки. Едната насока – родословието, а другата – темата за войните, които се водили между арабските племена по различни причини и били наричани „ейям-ул-араб” (арабски дни). Това историческо самосъзнание било запазено чрез устното му предаване от поколение на поколение.

Специално в областите Хиджаз и Йемен имало богат исторически материал. Хората от различни религии и култури идвали в Арабия, за да търгуват, пътешестват и други. По този начин арабите получавали информация за историята им.

Знаете ли, че?
Вероятно арабите унаследили от халдейците и вавилонците астрологията, която им била много полезна в необятната пустиня. Известно е, че арабите се занимавали и се интересували от движението на звездите, познавали дори по-голямата им част на небосвода. За тях астрологията била предимно наука за времето, организирали пътуванията си спрямо мястото и движението на звездите и според движението на слънцето и луната определяли сезоните и дните.

В предислямския период гадателството и магьосничеството заемало сериозно място в живота на арабите, изпитвали голямо уважение към гадателите и ги смятали за лекари на психическите болести. Обръщали се към тях, при трудни моменти и търсели помощта им. Вярвали в силата им. Мислели, че един гадател можел да раздели съпруг и съпруга, да накара хората да виждат неща, различни от нормалното, да вдъхват страх и респект.

Нека да помислим
Какви са причините дори и днес в някои общества да има гадателство и магьосничество, колкото и малко да са? Какво може да се направи, за да се избегне негативното им поведение?

Религиозният живот

Преди появата на исляма при арабите се наблюдавала наклонността им към идолопоклонничеството. Всъщност, народът на Арабския полуостров, възприел за свещено място Кябе, построено от Хазрети Ибрахим и синът му Исмаил в Мекка, вярвал в Хазрети Ибрахим и неговата религия, потвърждаваща единството на Аллах. Но с течение на времето арабите се отдалечили от вярата в единобожието, започнало идолопоклоничеството и това продължило до появата на исляма. Въпреки че забравили за религията на Хазрети Ибрахим и сина му и започнали да се кланят на различни идоли, те вярвали в един Бог, който бил създател и покровител на вселената. Според тях Бог бил извън нея и всички създания му били подчинени, всичко било на негово разположение. Нашата свещена книга Коран-и Керим потвърждава, че преди появата на исляма арабите са вярвали в Аллах.

„Кажи: „Кой ви дава препитание от небето и от земята? Или кой владее слуха и зрението? И кой изважда живото от мъртвото, и изважда мъртвото от живото? И кой управлява делото?” Ще рекат: „Аллах!” (Юнус, 10: 31).
„Кажи: „Чия е земята и тези по нея, ако знаете?” Ще кажат: „На Аллах! Кажи: „Не ще ли се поучите?” Кажи: „Кой е Господът на седемте небеса и Господарът на великия Трон?” Ще кажат:„ Аллах!” (ел-Муминун,
23:-84-87).

Според тях идолите били средство за достигането до Аллах. Погледнато от този аспект вярата на арабите в предислямският период се определя като езическа – вярване, което приемало съществуването на Аллах и на други богове, освен Него, търсела се тяхната помощ, отправяли се молитви и се правели курбани, приемали ги за посредници съдружавали се с тях, когато се обръщали към Аллах и изпълнявали богослуженията (ибадетите) към Него.

В Корана това е описано така:

„И повечето от тях не вярват в Аллах, освен съдружавайки.” (Юсуф, 12:-106).

Споменава се за наличието на 360 идола в Кябе, център на религиозния живот в Мекка. Най-големият и значим за тях бил Хубел. Измежду най-известните били Лят –идол на племето Сакиф, от гр. Таиф, Менат – идол на племената Евс и Хазредж от Медина, Узза – идол на племената Курейш и Кинане. И в Корана се споменават имената им.

„И нима не виждате какво са ел-Лят и ел-Узза, и също – третото (божество) Менат?” (ен-Неджм, 53:-19-20).

Кябе било построено от Хазрети Ибрахим, съпругата му Хаджер и синът му Исмаил в долината Мекка.

„Първият Дом, съграден за хората, е в Мекка, благословен и за напътствие на народите. В него има ясни знамения; мястото на Ибрахим...” (Ал-и Имран, 3:-96-97).

След приключването на строежа на Кябе, Хазрети Ибрахим отправил молитва към Аллах:

„Господ наш, аз заселих едни от потомците си в долината без насаждения при Твоя Свещен дом. Господи наш, за да отслужват молитвата, благосклони сърцата на някои хора към тях и им дай от плодовете препитание, за да са признателни!” (Ибрахим, 14:-37).

Аллах Теаля приел молитвата му и се обърнал към Хазрети Ибрахим, за да изпълни желанието му:

„И зови хората за поклонението хадж! Ще идват при теб и пеш, и върху изнемощели камили. И ще идват от всякакви далечни пътища.” (ел-Хадж, 22:-27).

Така започнало поклонението хадж – посещението на Кябе. Оттук нататък поклонници, дошли от различни места на Арабския полуострoв, започнали да обикалят около Кябе, домът на Аллах (Бейтуллах). Поклонението хадж се извършвало в месеците на забраната – зилкаде, зилхидже, мухаррем и реджеб, в които воюването било забранено.

За улесняване и осигуряване на храни и напитки, както и места за пребиваване на поклонниците, които идвали от всяка област на Арабския полуостров, някои длъжности били институционализирани.

Нека да научим
Най-важните длъжности, свързани с Кябе са следните:
Хиджабе-и Сидане: Длъжност за oхраняването на Кябе. Ключовете на Кябе били в този, който я изпълнявал и отварял, затварял и приготвял за посетители Кябе. Измежду религиозните длъжности тази се приемала за най-свещената.
Сикайе: Длъжност, която осигурявала напитките за посетителите.
Рифаде: Длъжност, която отговаряла за храната на поклонниците и то предимно за бедните.
Известно е, че арабите в предислямския период не вярвали в живота след смъртта, в деня на страшния съд, наградата и наказанието в отвъдния свят (ахирета).

„Казваха: „Няма друг, освен земния ни живот и не ще бъдем съживени.” (ел-Енам, 6:-29).

„И казват: „Съществува само земният ни живот. Умираме и живеем, и само времето ни погубва…” (ел-Джасийе, 45:-24).

„Казват: „След като умрем и станем пръст и кости, дали наистина ще бъдем съживени? Това вече ни бе обещано, на нас и на предците ни, от по-рано. Това са само легенди на предците.” (ел-Муминун, 23: 82-83).

Ваш ред е
Каква според вас е връзката между религиозната среда, в която е роден Пейгамбера и изпращането му като Пратеник на Аллах??

2 Пейгамбера и семейството му

Рождението му

Нашият Пейгамбер Мухаммед (с.а.с.) бил от рода Бену Хашим на племето Курейш. Баща му се казвал Абдуллах, а дядо му – Абдулмутталиб. Истинското име на бащата на Абдулмутталиб, прадядото на Мухаммед (с.а.с.) – Хашим било Амр. През този период Хашим отговарял за снабдяването на поклонниците с вода (сикайе) и храна (рифаде) в Мекка. В същото време макар и не много често, пътувал по търговия. По време на едно от тях в Сирия Хашим се оженил за Селма бинт Амр, която била от племето Бену Неджжар, от Йесриб (Медина). От нея бил роден дядото на Мухаммед (с.а.с.) Абдулмутталиб (истинското му име било Шейбе). Хашим починал в Газзе (Газа) при едно от търговските си пътувания в Сирия. След смъртта му, неговият брат Мутталиб завел живеещия при майка си в Медина племенник Шейбе (Абдулмутталиб) в Мекка. Хората там сметнали, че Шейбе е роб на Мутталиб и го нарекли Абдулмутталиб (роб на Мутталиб). Той бил начело на Бену Хашим.

Абдулмутталиб бил човекът, който открил отново извора на водата земзем близо до Кябе и го разкопал. Историците разказват, че докато го копаел с единствения си син Харис, бил обезпокоен от водачите на племето Курейш; при което той дал дума, че ако има 10 сина и те достигнат до възрастта, в която ще могат да го защитават от враговете му, ще пожертва един от тях при Кябе в името на Аллах. Предава се, че Аллах, изпълнил неговото желание и го дарил с 10 деца, Абдулмутталиб, за да спази даденото обещаниe и да определи кой от синовете му ще бъде пожертван според тогавашния обичай, хвърлил жребий в Кябе и той се паднал на бащата на Мухаммед (с.а.с.) Абдуллах. Отново според съществуващата тогава традиция спасението на Абдуллах било възможно с условието – на негово място да бъде принесена като жертва камила. При всеки жребий между тях изборът се падал на Абдуллах. Жребият приключил едва, когато броят на камилите, които щели да се принесат в жертви достигнал 100 и жребият се паднал на камилата.

Абдулмутталиб, изпълнявал длъжността за осигуряването на вода (сикайе) и храна (рифаде) за хаджиите. Абдулмутталиб участвал в срещите с Ебрехе – владетеля на Йемен, дошъл да разруши Кябе по време на „случката със слона”, спомената и в Корана – сура ел-Фил (слонът).

Синът на Абдулмутталиб, бащата на Мухаммед (с.а.с.) също като другите членове на семейството, имал търговски взаимоотношения със Сирия. Абдуллах се оженил за Амина, дъщеря на Вехб, от рода Зухре на племето Курейш. Само няколко месеца след това отишъл в Газзе (Газа), по търговски дела. На връщане се отбил в Медина, при чичовците на баща си, разболял се и починал млад. Мухаммед (с.а.с.) се родил малко след смъртта на баща си – на 20 април 571 г. в Мекка. В същата година, Ебрехе тръгнал на военен поход към Мекка, за да разруши Кябе.

Ваш ред е
Какво знае народът ни днес за рождението на Пейгамбера? Какво мислите по този въпрос?

Детските години на Пейгамбера

Пейгамбера Мухаммед (с.а.с.) растял под покровителството на дядо си Абдулмутталиб, тъй като бил роден след смъртта на баща си. Традицията от този период, а именно – децата на видни семейства от Мекка да се дават на дойка от бедуинските племена, за да бъдат отглеждани здравословно на чист високопланински въздух, била приложена и при малкия Мухаммед. Той бил даден на жена, която се казвала Халиме, от рода на Саад ибн Бекир на племето Хевазин, в близост до Таиф.

Заради неблагоприятното отражение на смяната на климата върху Мухаммед (с.а.с.) при всяко идване в Мекка заедно с дойката му, за да види дядо си и майка си, и наблюденията на Амина, че високопланинският въздух влияе добре на детето й, оставането му при дойката продължило малко повече, до 4-5 годишна възраст, изкарал щастливо детство с млечните си братя и сестри, след което бил отведен при майка си в Мекка. Когато бил на 6 години, майка му Амине, заедно с робинята им Умму Еймен отишла в Медина. Целта им била да посетят гроба на мъжа й Абдуллах, който починал малко преди раждането на Мухаммед (с.а.с.) и да се видят с неговите роднини. Останали около месец в Медина. На връщане на 190 км от Медина в местността Ебва, Амине се разболяла и починала. Мухаммед (с.а.с.), който бил само на 6 години, много се разстроил от внезапната кончина на майка си. Заедно с Умму Еймен извървели останалия път до Мекка.

Умму Еймен предала останалия сирак Мухаммед на дядо му Абдулмутталиб, който е починал когато внукът му станал на 8 години. Тогава грижата за Пейгамбера поел чичо му Ебу Талиб, който много го обичал и отделял специални грижи за него. Ебу Талиб се занимавал с търговия. Племенника му помагал и пътувал понякога с него.

Да проучим - да научим
Проучете примери за събития, свързани с детските години на Пейгамбера. Напишете чувствата и мислите, възникнали у вас от посочените случки!

3 Младежките години и социалните взаимоотношения
на Пейгамбера

Социалните контакти на Мухаммед(с.а.с.)

Пейгамбера Мухаммед (с.а.с.) бил уважавана личност в обществото. Като младеж на 20 години участвал на срещата „Хилф-ул-фудул” като представител на Бену Хашим, заедно с чичовците си. Това ясно показва, че заемал важно място в средата, в която се намира. Многозначително е, че приел да се включи в този договор след поканата на чичо си Зубейр, изказването му, че дори да му бъде подарена червена камила няма да действа в противоречие с договора. Забележително е също мнението му във връзка със значението на договора, че ако пак бъде поканен да участва в него, то той ще се включи. Преди всичко Пейгамбера притежавал качеството „емин”. Званието му било „емин” – доверен човек, който е уверен и сигурен в себе си.

След като бил низпослан айетът: „Предупреди най-близките си роднини.” (еш-Шуара, 26: 214), Мухаммед (с.а.с.) се качил на връх Сафа и попитал:

„Бихте ли ми повярвали, ако ви кажа, че вражеска армия, която иска да нападне града, се намира зад този връх и е създала свой щаб.” Отговорили му: „Ти никога не изрече лъжа, вярваме на всичко, което кажеш.” (Ибн Саад, ет-Табакат, II, 200).

Всички – вярващи и невярващи се обединили в едно, а именно че Пейгамбера е честен и доверен, един от най-доверените личности в обществото. Това му качество било всеизвестно и хората, които идвали от далечни места му предавали за съхранение ценните си вещи. Тези, които търсели добра печалба в търговията, също се обръщали към него. Защото бил много честен, не присвоявал нищо от приходите на кервана, докладвал на собственика на кервана спечелената печалба по най-правилния начин. Известно е, че за ангажирането му с търговските дейности на Хазрети Хатидже преди женитбата му с нея, изиграла роля неговата праведност, честност и висока нравственост и заради тези качества получил тази работа.

Със съвършения си морал Пейгамбера привлякъл вниманието на обществото, в което живеел и станал пример за всички. Неговата нравственост предотвратила кървавата война, която щяла да възникне в племето му, заради поставянето на Хаджер-ул-Есвед. Всички се зарадвали, когато видели, че първият, който влязъл в Месджид-и Харам за да бъде съдия, бил „Мухаммед-ул-Емин”. Макар че още не бил взел решение, заради неговата чиста личност, било обявено, че решението му ще бъде прието. Накрая постигнал успех в съдийството и по този начин репутацията му още повече нарастнала.

Ваш ред е
Кои личностни и морални качества са повлияли за увеличаването на репутацията на Пейгамбера през младежките му години?

Пътуванията на Пейгамбера

На около 6 години Пейгамбера извършил първото си пътуване, като заедно с майка си от Мекка отишъл до Медина, за да посетят гроба на баща му и да се видят с роднини. Но на връщане Пейгамбера загубил майка си в местността Ебва и заедно с робинята Умму Еймен се върнал в Мекка. По-късно, когато Мухаммед (с.а.с.) се преселил от Мекка в Медина, си спомнил за къщата, в която гостували заедно с майка му и казал на приятелите си: „Майка ми ме бе довела именно в тази къща. Тук е гробът на баща ми Абдуллах. Научих се да плувам добре в басейна на вуйчо ми Адий ибн Неджжар.”

Друго негово пътуване било това до Дамаск заедно с чичо му Ебу Талиб. Бил на 9 или 12 години, когато отишли до гр. Бусра – Сирия.

Известно е, че през младежките си години е ходил до Бахрейн, Абисиния, Йемен и за втори път до Бусра с търговски цели.

Смята се за вероятно, че през този период е пътувал до Абисиния по море.

Мухаммед (с.а.с.) е извършвал и търговски пътувания от името на Хазрети Хатидже към Йемен и Сирия. Достигнъл до Джураш в Йемен и участвал в панаира Хубаше, намиращ се на пътя Хиджаз-Йемен.

Участието му в „Съюза на добродетелните”

Хазрети Мухаммед (с.а.с.) се включил в създаването на „Хилф-ул-фудул” (Съюз на добродетелните), създаден от чичо му Зубейр, но с течение на времето загубил функцията си. Целта на „Хилф-ул-фудул” била да съблюдава принципите на справедливост и да подкрепя онеправданите срещу потисническите действия на по-богатите и могъщи племена.

Една голяма група, от млади и възрастни граждани на Мекка, на церемония, в дома на Абдуллах ибн Джудан дали следната клетва:

„Заклеваме се в Аллах, че всички ние ще бъдем до потиснатия като един юмрук, ще бъдем срещу потисника, докато той не му върне правото, което е узурпирал. Тази наша сплотеност ще продължи дотогава, когато морето ще унищожи еднo парче от вълна смилайки я, докато планините Хира и Себир съществуват на земята и се обезщети пълноправно и справедливо във финансово отношение потиснатия.” (Muhammed Hamidullah, İslâm Peygamberi, I, 57).

Любимият ни Пейгамбер, който на 20 години решил да се бори срещу несправедливостите и подтисничеството и се включил в този съюз, в по-късния етап от живота си винаги говорел с възхвала за него.

Ваш ред е
Кое е допринесло за включването на Пейгамбера в „Съюза на добродетелните”?

Съдийството на Пейгамбера при Кябе

Друго важно събитие в живота на Мухаммед (с.а.с.), когато бил на около 35 години, било съдийството му при възникналия спор за поставянето на Черния камък (Хаджер-ул-Есвед) на мястото му в Кябе и помирителната роля, която изиграл.

В резултат на наводненията в Мекка, в Кябе имало поражения, дори почти била пред разруха. Племето Курейш се събрало и решило да ремонтира Кябе. Определена била частта, която се падала на всяко племе, но по време на ремонта, когато дошло време да бъде положен черния камък (Хаджер-ул-Есвед), за който се предполагало, че е поставен от Хазрети Ибрахим, за да бъде определено мястото, от което да започва обикалянето (таваф) на Кябе, възникнал проблем. Всяко племе искало за себе си честта да го постави на мястото му. Проблемът нараснал и дори строителните дейности в Кябе спрели за 4-5 дни. Междувременно предложението на Ебу Умеййе ибн Мугире, най-възрастният от племето Курейш, било прието. Според него човекът, който пръв влезе през вратата на Кябе, ще бъде назначен за съдия. Хазрети Мухаммед (с.а.с.) бил този, който дошъл. Заради доверието, с което се ползвал, било прието той да бъде съдия. Когато му разказали за случилото се, той съблякъл връхната си дреха, постлал я на земята и сложил върху нея Черния камък. След това накарал по един човек от всяко племе да хване от единия край на дрехата и да се доближат до мястото, където сам поставил камъка. Племето Курейш били удоволетворени от резултата. По този начин всички останали доволни.

Ваш ред е
Коя особеност на Пейгамбера проличава от съдийството му при Кябе?

Търговската дейност на Пейгамбера

Мухаммед (с.а.с.), който натрупал опит в търговската сфера при чичо си Ебу Талиб, продължил да се занимава с търговия и през младежките си години. В тази връзка той придружавал кервана на Хазрети Хатидже до Сирия срещу възнаграждение.

Хазрети Хатидже била дъщеря на Хувейлид ибн Есед, от рода Бену Есед на племето Курейш. Хазрети Хатидже, която два пъти останала вдовица, сама се занимавала с търговия и изпращала кервани до Сирия и Йемен. Когато бил на 25 години Мухаммед (с.а.с.) след съвета на чичо си Ебу Талиб поискал работа от нея. Хазрети Хатидже, която била чувала за честността, довереността и високия му морал с удоволствие му дала работа и поискала да бъде неин пълномощник в един от керваните, пътуващ за Сирия. Хазрети Хатидже изпратила с Хазрети Мухаммед (с.а.с.) роба си Мейсере. Хазрети Мухаммед (с.а.с.) отишъл в Сирия и продал стоката, донесена от Мекка, закупил тази, която била заръчана и заедно с Мейсере се върнал в Мекка. Хазрети Хатидже била впечатлена от голямата печалба, с която се върнал керванът, начело на който бил Мухаммед (с.а.с.) и хвалебствените думи за него, изречени от Мейсере.

Знаете ли, че?
Мухаммед (с.а.с.) е получил прозвището Ебу-л-Касим (бащата на Касим) заради арабския обичай да се дава прозвище според името на първородното дете.

4 Женитбата на му с Хазрети Хатидже и децата им

Хазрети Хатидже направила предложение за женитба на Мухаммед (с.а.с.) и той го приел. След женитбата още известно време той ръководил търговските дела на Хазрети Хатидже.

Ваш ред е
Кои са факторите, повлияли на женитбата на Хазрети Хатидже с Мухаммед (с.а.с.)?

От тази женитба се родили две момчета – Касим и Абдуллах и четири момичета – Зейнеб, Рукийе, Умму Гюлсюм и Фатима. Момчетата починали още като бебета, а момичетата, с изключение на Фатима преди Пейгамбера (с.а.с.).

5 Мухаммед (с.а.с.) според Коран-и Керим в периода преди откровението

Кораничните знамения, посочени по-долу, разкриват състоянието, в което се намирал Мухаммед (с.а.с.) преди получаването на откровението:

• „Не те ли намери Той сирак и не те ли приюти? И те намери заблуден, и те напъти. И те намери беден, и те замогна.” (ед-Духа, 93:-6-8). Тези айети съдържат изрази, които разкриват развитието и живота му преди откровението. В тази връзка трябва специално да се подчертае, че той не е знаел, че ще бъде избран за Пратеник на Аллах преди идването на откровението.

• „Кажи: „Ако Аллах пожелаеше, не бих ви го чел и Той не би ви дал знание за него. Прекарах между вас цял един живот преди него. Нима не проумявате?” (Юнус, 10:-16).

• „... А преди ти не знаеше нито какво е Книгата, нито вярата.” (еш-Шура, 42:-52).

• „Ние ти разказвахме най-хубавите разкази с откровението, което ти дадохме в този Коран, макар че преди него ти бе от нехайните.” (Юсуф, 12:-3).

• „Аллах ти низпосла Книгата и мъдростта и те научи на онова, което не си знаел. Огромна е благодатта на Аллах към теб.” (ен-Ниса, 4:-113).

Друга особеност, която се изтъква в Коран-и Керим е, че Пейгамбера бил неук.

• „Преди нея ти нито книга можеше да четеш, нито да пишеш с десницата си. Иначе празнодумците щяха да се усъмнят.” (ел-Анкебут, 29:-48).

Има много айети в Коран-и Керим, в които се говори за нравствеността и добродетелите на Пейгамбера. В тях не се прави разлика между периода преди идването на пророчеството и след това. Но сред първите низпослани айети на Корана има едно, в което се възхвалява държанието и поведението му.

• „Ти наистина имаш велик нрав.” (ел-Калем, 68:-4).

• „И когато дойдеше при тях знамение, казваха: „Не ще повярваме, додето не ни се даде същото, което бе дадено и на пратениците на Аллах.” Аллах най-добре знае къде да положи Своето послание.” (ел-Енам, 6:-124).

Тези две знамения разкриват със силни изрази нравствеността и уменията на Мухаммед (с.а.с.) преди да стане Пейгамбер.

• „А ако беше груб, с жестоко сърце, щяха да се разотидат от теб...” (Ал-и Имран, 3:-159).

Това знамение показва, че неговата нравственост, безупречно поведение и добрите му отношения са далеч от грубото поведение и грубата нравственост и коравосърдечието.

• „Дойде вече Пратеник при вас измежду вас самите. Тежко е за него вашето затруднение, загрижен е за вас, към вярващите е състрадателен, милосърден.” (ет-Тевбе, 9:-128).

И в този айет се говори за състраданието и милосърдието на Пейгамбера, за неговата съпричастност, свързана с нещата, които са от полза за обществото и хората, за това че изпитва болка от нещата, причиняващи им страдание, че чувства безпокойство от трудностите, с които се срещат.

Ваш ред е
Как е описан според горепосочените знамения в Корана Мухаммед (с.а.с.) преди да стане пейгамбер?

Обобщение на раздела

В предислямският период арабите живеели в племена, от хора от един и същи род обединени чрез кръвна, роднинска връзка. Най-малката единица на племето било семейството.

През този период мъжът можел да се ожени за толкова жени, колкото пожелае. Обичайно било момичетата да бъдат омъжвани в ранна възраст. А жените били приемани в семейството едва тогава, когато родят.

Разводът бил разпространен и единствено мъжът имал компетенция по този въпрос. Същевременно някои жени можели да предявят искане да им бъде дадено правото на развод.

Докато момчетата били обект на гордост, както е споменато и в Корана, момичетата нямали стойност и понякога били заравяни живи. Дори понякога децата били убивани заради страх от бедност.

Един от основните въпроси, свързани със семейството при арабите в предислямския период, бил въпросът за осиновяването. Осиновеният имал същите права като децата на осиновителя.

В предислямския период арабите се разделяли на три класи: свободни, роби и освободени роби (мевали).

Културният живот в Арабия в предислямския период не бил богат.

Възникналата късно и малко позната писменост на арабите в предислямския период довела за лишаването им от развитие в някои културни области. Може да се каже, че имали много развита поезия и литература.

В предислямският период арабите се занимавали отблизо и с историята. Една от най-отличителните им черти била привързаността им към историята.

Арабите използвали астрологията, която много им помагала в необятната пустиня като наука за определяне на времето.

Гадателството и магьосничеството заемали сериозно място в живота на арабите в предислямският период.

Като цяло при арабите в предислямския период съществувало идолопоклонничеството.

Всъщност населението от областта Хиджаз, в Арабския полуостров и значима от гледна точка на зараждането на исляма, вярвало, че построената от Хазрети Ибрахим и сина му Исмаил в Мекка Кябе е свещено, вярвали в Хазрети Ибрахим и религията му, що се отнася до потвърждението на единството на Аллах. Но с течение на времето арабите се отдалечили от вярата в единобожието, започнали да се прекланят на идоли и това продължило до появата на исляма.

Мухаммед (с.а.с.) бил от рода на Бену Хашим, на племето Курейш, населяващо основно Мекка. Баща му се казвал Абдуллах, а дядо му Абдулмутталиб.

Мухаммед (с.а.с.) бил роден след смъртта на баща си и отгледан под покровителството на дядо си Абдулмутталиб. Традицията от този период – децата на видни семейства от Мекка да бъдат давани на дойка от бедуинските племена била приложена и за него.

Когато Мухаммед (с.а.с.) бил на 6 години заминал за Медина, заедно с майка си Амине и прислужницата Умму Еймен. На връщане Амине се разболяла и починала. Умму Еймен предала Мухаммед (с.а.с.) на дядо му Абдулмутталиб. На 8 години загубил и дядо си. Грижата за него била поета от чичо му Ебу Талиб, който много обичал племенника си и отделял специални грижи за него.

Мухаммед (с.а.с.) бил уважавана личност в обществото, в което живеел. Участието му при учредяването на „Хилф-ул-фудул” като представител на Бену Хашим, заедно с чичо му ясно показва важното място, което заемал в обкръжаващата го среда.

Всички – вярващи и невярващи се обединили в това, че бил честна и доверена личност.

Мухаммед (с.а.с.) се оженил за Хазрети Хатидже, след предложението й за женитба. По това време той бил около 25-годишен, а Хазрети Хатидже-около 40-годишна. Мухаммед (с.а.с.) продължил да се занимава с търговските й дела още известно време. От тази женитба се родили 2 момчета и 4 момичета.

Има много айети в Коран-и Керим, в които се говори за неговата нравственост и добродетели. В тях не се прави разлика между периода преди и след получаването на откровението.

Да преговорим раздела

1. Kaк са били създадени семейните ценности в средата, в която бил роден Мухаммед (с.а.с.)?

2. Кои са качествата, които го правят специален сред останалите хора?

3. В какви дейности е участвал Мухаммед (с.а.с.) в младежките си години?

4. Какъв е бил той в търговския живот и до каква промяна е довело това в неговия живот?

5. За кои особени черти на Мухаммед (с.а.с.) се говори в Коран-и Керим?

ТЕСТ

1. От кое племе бил Мухаммед (с.а.с.)?

А) Бену Зухре

Б) Бену Хашим

В) Бену Мутталиб

Г) Хазредж

2. Какво е „Муаллякат-ус-себа”?

А) Име на град

Б) Наименование, което се използва за близките на Мухаммед (с.а.с.).

В) Седем поеми на известни арабски поети от периода на невежеството, които били харесвани и окачени по стените на Кябе

Г) Име на племе

3. Коя от посочените по-долу длъжности, свързани с Кябе, отговаряла за осигуряването на напитки за посетителите ?

А) Хиджабе

Б) Сидане

В) Рифаде

Г) Сикайе

4. Какво е „Хилф-ул-фудул”?

А) Име на племе

Б) Място, където поетите рецитирали стихове

В) Съюз на добродетелните

Г) Име на панаир

5. По какъв въпрос било съдийството в случката „Съдийството при Кябе”?

А) Извършването на задълженията, свързани с Кябе.

Б) Изпълнение на дейности около Кябе.

В) Посрещане на търговски делегации

Г) Полагането на Хаджер-ул-есвед.

РАЗДЕЛ
II

МИСИЯТА НА ПЕЙГАМБЕРА: ПЕРИОДЪТ В МЕККА

1. Първите години на пророчеството

2. Сътрудничеството и взаимоотношенията в първото ислямско общество

3. Възражения, отправени към Пейгамбера; ответни реакции и отговора на Коран-и Керим

4. Изтезанията над мюсюлманите, социалният натиск и преселението в Aбисиния

5. Нощното пътуване (Исра)

6. Срещата в Медина и споразуменията от Акабе

7. Преселението (хиджрет) в Медина

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

В раздела са разгледани опита на Пейгамбера от първото откровение, състоянието му, когато откровенията били прекъснати, получаването на нови откровения, приемането на исляма от видни личности като Хазрети Хамза и Хазрети Юмер. Този раздел има значение за разкриването на първите години от полагането на основите на пророчеството.

Обществото не възприело лесно пророчеството му. Обичаите, традициите и навиците били пречка. Поради това имало доста много възражения срещу Пратеника на Аллах от различни посоки. Самият той и тези, които му вярвали, били подложени на различни изтезания.

След разглеждането на тези теми в раздела е направено въведение и в темата за преселението – лъч на надеждата за мюсюлманите, подложени на изтезания.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

След този раздел учащият:

1. Ще придобие знания за първите години на Мухаммед (с.а.с.) като пейгамбер.

2. Ще научи за възраженията към Пейгамбера, реакциите и отговорите на Коран-и Керим.

3. Ще узнае за изтезанията и натиска, на които били подложени първите мюсюлмани и поведението им.

4. Ще разбере смисъла на чудото на нощното пътуване (исра), което било важна промяна в емоционалния свят на Мухаммед (с.а.с.) и на първите мюсюлмани.

5. Ще научи за първите срещи на Хазрети Мухаммед (с.а.с.) с жителите от Медина и споразуменията в Акабе, които подписва с тях.

6. Ще придобие знания за преселението в Медина и за извършените дейности.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

1. Непрекъснато мислете дали сте постигнали поставените цели в началото на раздела.

2. Гледайте визуални програми, свързани с тези теми и ги използвайте в учебната подготовка.

1 Първите години на Мухаммед (с.а.с.) като пейгамбер

Първото откровение (вахий)

Терминът „вахий” означава влагане на истината в сърцето, вдъхновяване, откровение. Смисълът му е повече в тайното оповестяване отколкото в откритото. Откровението означава известяване на пейгамберите от Аллах.

Любимият ни Пейгамбер, получил първото си откровение по време на месец рамазан в пещерата Хира. От 35-годишна възраст всяка година през месец рамазан отивал в пещерата Хира, за да се отдаде на размишления за Аллах и да изпълнява ибадета си към Него. През 610 г., по време на месец рамазан, когато бил на 40 години и отново отишъл до пещерата Хира, се сблъскал с различно състояние, което изразил така:

„Той ми съобщи, че бил ангел, носещ името Джебраил, че бил изпратен от Аллах, за да ми съобщи, че съм избран за Негов Пейгамбер. Научи ме да вземам абдест, а когато тялото ми беше изчистено, поиска от мен да чета. Казах, че не знам да чета. Той ме стисна здраво между ръцете си и веднага ме пусна. Поиска още веднъж да чета. Отново му казах, че не мога да чета. Прегърна ме и ме притисна още по-силно. И после отново поиска да чета. След като му отвърнах, че не знам да чета, още по-силно ме притисна и после каза (Hamidullah, İslâm Peygamberi, I, 80):

„Чети (о, Мухаммед), в името на своя Господ, който сътвори човека от съсирек. Чети! Твоят Господ е най-щедрия, Онзи, който научи чрез калема, научи човека на онова, което не е знаел.” (ел-Аляк, 96:-1-5).

Нека да помислим
Как оценявате факта, че първото откровение е свързано с четене, наука и молива?

Пейгамбера изпитал страх, изненадан бил от случилото се. Треперейки се върнал в дома си и казал на Хазрети Хатидже:

„Завий ме, завий ме.”

След като се поуспокоил малко разказал на Хз Хатидже за преживяването си и изразил тревогата си.

Хазрети Хатидже го успокоила:

„Ти беше винаги щедър и великодушен, правеше добрини; винаги помагаше на бедните и нуждаещите се. Несъмнено Аллах няма да позволи на шейтана да те заблуди.”

Хазрети Хатидже го завела при сина на чичо си, Варака ибн Невфел, който имал познания за юдейството и християнството, можел да чете Тората и Библията.

След като чул преживяното от Пейгамбера, Варака казал:

„Това, което си видял е Джебраил (Намус), който бил изпратен от Аллах на Муса. Де да съм млад, когато ще призоваваш племето си! Де да съм измежду живите, когато племето ти ще те прокуди от родната земя.” (Табери, История, II, 298-299; Ибн Саад, ет-Табакат, I, 195).

Хазрети Хатидже била една от първите, която повярвала в пророчеството на съпруга си, потвърдила всичко, което му дошло от Аллах и помагала във всяко едно дело. Хазрети Али, който по това време бил едва на 10 години е бил сред първите включили се в звеното от вярващи. Зейд ибн Харисе също бил сред първите мюсюлмани. Той живеел в къщата на Расулюллах (с.а.с.). Хазрети Хатидже избрала Зейд сред заробените деца, докарани от търговец от Сирия. Когато Хазрети Мухаммед (с.а.с.) го видял, поискал да й го подари; по-късно го освободил и го осиновил преди да стане пейгамбер. Също така Хазрети Ебу Бекир – близък приятел на Пейгамбера бил един от първите вярващи извън семейството му.

Ваш ред е
Коя е основната идея, която трябва да извлечем от факта, че Хазрети Хатидже повярвала на Пейгамбера, когато дошло откровението, от гледна точка на комуникацията, между съпрузите в едно семейство?

Прекъсването на откровението

След първите пет айета на сура ел-Аляк, Пейгамбера не получил откровения известно време. Този период бил наречен „Фетрет-ул-вахий” – прекъсване на откровението, което продължило близо три години. Това било поредния шок за Пейгамбера и той бил много разстроен. Често излизал извън Мекка, разхождал се в безлюдни области, изкачвал стръмни скали и се лутал с надеждата да види ангела на откровението.

Нека да помислим
Какво би могло да означава дългото прекъсване на откровението?

През това време някои хора около него твърдели, че Аллах вече го е изоставил и започнали да му се подиграват. Най-накрая Мухаммед (с.а.с.) получил откровението:

„Кълна се в утрото и в нощта, когато настане мрак, не те изостави твоят Господ и не те възненавиди. Отвъдният живот е по-добър за теб от настоящия. И ще ти въздаде твоят Господ, и ще си доволен. Не те ли намери Той сирак и не те ли приюти? И те намери заблуден и те напъти. И те намери беден и те замогна. Тъй че не огорчавай сирака! И не отпъждай умоляващия! И за благодатта на своя Господ възвестявай!” (ед-Духа, 93:-1-11).

С тези знамения достоверността на откровението излязла наяве, Мухаммед (с.а.с.) осъзнал, че бил избран за Пейгамбер от Аллах. Така душата му се успокоила, научил със сигурност, че Аллах не му е сърдит и не го е изоставил.

Запознаването на близкото обкръжение с откровението и първите мюсюлмани

Съгласно айета: „О, ти, който се обвиваш (в своите одежди), стани и предупреждавай, и твоя Господ възвеличавй, и дрехите си почиствай, и скверността отбягвай…” (ел-Муддессир, 74:-1-5) Аллах възложил на Пейгамбера задачата да предаде на хората божествените откровения. Това са първите знамения, в които му било възложено да призовава хората към исляма.

Първоначално Мухаммед (с.а.с.) започнал с индивидуалeн призив като първият бил към членовете на семейството му. Той призовавал тайно и хора, за които нямал съмнение, че ще приемат призива му. Това продължило до низпославането на айета, който повелявал да започне да призовава към религията от близките си роднини.

„Предупреди най-близките си роднини.” (еш-Шуара, 26:-214).

Първоначално тази заповед накарала Пейгамбера да се затвори в себе си, защото разбирал трудността на задачата. Организирал няколко вечери за роднините си. На една от тях споделил, че Аллах му е възложил тежка задача и обяснил в какво се състои тя. Дори чичо му Ебу Лехеб, който присъствал, реагирал остро и се подиграл с него, като изрекъл с обида думите: „Затова ли ни извика тук?”

Ваш ред е
С кого първо споделяте идеите си по даден въпрос? Защо?

Разпространението на откровението

На Пейгамбера вече било възложено да предава откровението открито, а не тайно да разпространява призива си сред цялото общество. За да призове към исляма, местното население на Мекка – племето Курейш, се качил на връх Сафа, близо до Кябе и се обърнал към жителите на града. Те се заслушали в думите му:

Пейгамбера започнал така: „Бихте ли ми повярвали, ако ви кажа, че вражеска армия, която иска да нападне града, се намира зад този връх и е създала свой щаб.”

Получил следния отговор:

„Досега нито веднъж не изрече лъжа, вярваме във всичко, което ни кажеш”.

След което Пейгамбера ги призовал да повярват в единството на Аллах и в неговата пратеническа мисия:

„Ако това е така, кълна се в Аллах, че както заспивате, така и един ден ще умрете и после сякаш се събуждате от сън ще се съживите и ще отговаряте за стореното. И добре знайте, че има един вечен рай и един вечен ад. След смъртта добрите ще отидат в рая, а лошите – в ада. Възложена ми е задачата да ви предупредя с мъчението на деня на страшния съд. Тези, които повярват, че Аллах е един и че аз съм Негов Пейгамбер, ще се спасят от мъчението, а тези които не повярват, ще бъдат жестоко наказани.” (Ибн-ул-Есир, ел-Кямил, II, 60-61).

В този период Пейгамбера положил усилия да разпространи откровенията, изпратени му от Аллах сред цялото общество и работил усилено за това. Призовавал за поправянето на дегенериралата вяра в Аллах сред арабите, за отдалечаването от съдружаването с Аллах и идолопоклонничеството, за вярата в единството на Аллах, за уважението към Него, за службата единствено към Него и за добра нравственост.

Ваш ред е
С кои трудности според вас се е сблъскал Пейгамбера в периода на разпространението на откровението? Защо?

Приемането на исляма от Хазрети Хамза и Хазрети Юмер

След открития призив на Пейгамбера към исляма, езичниците от Курейш започнали да се противопоставят по всякакъв начин. Това било предизвестие за трудните дни, които чакали мюсюлманите. В този тревожен период приемането на исляма от Хамза ибн Абдулмутталиб и Юмер ибн Хаттаб, които били известни с храбростта си, било повратна точка и вдъхнало смелост на мюсюлманите.

Хазрети Хамза бил чичо на Хазрети Мухаммед и по-голям с няколко години от него. Хазрети Хамза се разгневил на Ебу Джехил заради причиненото страдание на Пейгамбера, не го оставил сам и приел исляма. Това дало сила на Пейгамбера и на тези, които вярвали в него. Идолопоклонниците се страхували от Хазрети Хамза и били по-въздържани спрямо натиска и насилието над мюсюлманите.

Юмер ибн Хаттаб бил от рода Адий на племето Курейш. И той като Хазрети Хамза бил известен със своята храброст. Първоначално бил от най-значимите противници на исляма. Един ден взел сабята си и се насочил към Пейгамбера, който продължавал призива си в Дар-ул-Еркам (Дома на Еркам), за да го убие. По пътя срещнал Нуайм ибн Абдуллах, който го попитал къде отива и Хазрети Юмер му отговорил: „Отивам да убия Мухаммед, който изкара нова религия, развали порядъка, мечтите на Курейш, оскърби божествата му.” Нуайм отвърнал: „О, Юмер! Самозалъгваш се. Мислиш ли, че след като убиеш Мухаммед, родът на Абду-Менаф ще те оставят на спокойствие! Ти първо погледни семейството си и поправи тяхното положение.” И му съобщил, че сестра му Фатима и мъжа й са станали мюсюлмани. Ядосан Юмер веднага тръгнал към къщата на сестра си. По това време Хаббаб ибн Ерет ги учел на Коран. Когато Юмер влязъл разгневен, той се скрил в един ъгъл, а Юмер започнал да бие сестра си и мъжа й. Междувременно сестра му Фатима разкрила, че тя и мъжа й са станали мюсюлмани и няма да се откажат от това. Юмер поискал да му покажат това, което четяли. Донесли му лист, на който била записана сура Та-ха. Юмер харесал написаното. В този момент Хаббаб ибн Ерет излязъл от скривалището си. Юмер съобщил, че иска да отиде до мястото, където се намира Хазрети Мухаммед и се насочил към Дар-ул-Еркам. Намиращите се вътре хора, виждайки препасания меч на Хазрети Хамза се поколебали дали да отворят. Но Хазрети Хамза казал: „Ако е дошъл с добри намерения, не можем да скрием от него това добро, ако е дошъл с лоши намерения – ще го убием със собствения му меч.” Отворили вратата. Попитали го с какви намерения е дошъл. Когато казал, че е дошъл, за да повярва, Пейгамбера изрекъл текбир (възвеличаване на Аллах). Приемането на исляма от Хазрети Юмер било както насърчителен извор за мюсюлманите, така и създало значима подкрепа.

Ваш ред е
Защо било важно за мюсюлманите приемането на исляма от Хазрети Хамза и Хазрети Юмер?

2 Солидарността и взаимоотношенията в първото ислямско общество

Първоначално Пейгамбера поискал от тези, които му вярват, да бъдат внимателни и предпазливи, да не говорят открито за исляма и да действат тайно. По тази причина, когато искали да извършат богослужение, отивали на закътени места и поставяли наблюдатели, които да ги пазят.

След като Пратеника на Аллах започнал да призовава открито, мюшриците го сметнали за сериозна заплаха и враждебността им към него нараснала. За да възпрепятстват неговия призив, започнали да опитват всякакви неща. Подигравали се както на него, така и на мюсюлманите; някои били изтезавани, дори имало убити. Предимно робите и мюсюлманите, които нямали покровители били подложени на открит натиск, насилие и изтезания.

Мюсюлманите, поставени в трудни условия, се опитвали да живеят в солидарност. Тези от тях, които имали материална възможност, купували множество роби и робини, приели исляма и ги освобождавали.

3 Възражения, отправени към Пейгамбера; ответни реакции и отговора на Коран-и Керим

Твърденията, че Хазрети Мухаммед (с.а.с.) бил луд, гадател, магьосник и поет

От момента, в който последният Пейгамбер на човечеството Мухаммед Мустафа (с.а.с.) започнал да предава откровенията на Аллах, бил изложен на множество обвинения и нападки. Tвърдението, че е луд, била главната критика и клевета на неверниците. В Коран-и Керим се обръща внимание на тези бръщолевици в следните знамения и остро се отричат нападките:

„И рекоха (неверниците): „О, ти, комуто бе низпослано напомнянето, ти си луд! Защо не ни доведеш ангелите, ако говориш истината? Ние не низпослахме ангелите с друго, освен с истината. И тогава (неверниците) не ще бъдат изчакани.” (ел-Хиджр, 15:-6-8).
„Или казват: „Луд е.” Ала не, той им донесе истината, но повечето от тях ненавиждат истината.” (ел-Муминун, 23:-70).

„Когато им се речеше: „Няма друг Бог, освен Аллах!”, те се възгордяваха. И казваха: „Нима ще изоставим боговете си заради луд поет?” Да, той донесе истината и потвърди пратениците.” (ес-Саффат, 37:-35-37).

„Но неговият Господ го пречисти и го стори праведник. И едва не те сразяват с погледи неверниците, когато слушат напомнянето, и казват: „Той е луд.” А то не е друго, освен напомняне за световете.” (ел-Калем, 68:-50-52).

„Нун. Кълна се в калема и в онова, което пишат! Ти, (О, Мухаммед) – по милостта на твоя Господ – не си луд. За теб има несекваща награда. Ти наистина имаш велик нрав, ти ще видиш и те ще видят кой от вас е безумният. Най-добре твоят Господ знае кой се е отклонил от Неговия път и най-добре той знае напътените.” (ел-Калем, 68:-1-7).

Имало и други твърдения, че бил гадател, магьосник.

„И ако кажеш: “Ще бъдете съживени след смъртта”, онези, които не вярват, непременно ще рекат: “Това е само явна магия.” А ако забавим за тях мъчението до определено време, непременно ще рекат: “Какво го задържа?” В деня, когато дойде при тях, то наистина не ще бъде отклонено и ще ги обгърне онова, на което са се присмивали.” (Худ, 11:-7-8).

„Ала не! Кълна се в това, което съзирате и в това, което не съзирате, наистина то е слово на достоен Пратеник, а не е слово на поет. Но вие малко вярвате. И не е слово на гадател. Ала малко се поучавате. Низпослание от Господа на световете. И ако той ни приписваше някакви слова, щяхме да го сграбчим с десницата, после да му прере жем аортата. И никой сред вас не ще Ни възпре от това. То е напомняне за богобоязливите.” (Ал-Хакка, 69:-38-48).

Твърдението, че айетите, четени от Пейгамбера, са човешко дело

Едно от основните твърдения на неверниците било, че Коран-и Керим е човешко дело, че айетите са човешки думи. Свещената ни книга Коран-и Керим отговаря на тези твърдения по следния начин:

„И когато им бъдат четени Нашите ясни знамения, онези, които не допускаха, че ще ни срещнат, казват: „Донеси друг Коран, а не този, или го промени!” Кажи: „Нямам право да променям по собствена воля. Следвам само онова, което ми е разкрито. Страхувам се, ако се възпротивя на своя Господ – от мъчение във великия ден.” (Юнус, 10:-15).
Или казваха: „Той си го е съчинил.” Кажи (О, Мухаммед): „Ако съм си го съчинил, вие с нищо не ще ме избавите от Аллах. Той най-добре знае в какво се впускате за него. Достатъчен е Той за свидетел между мен и вас. Той е Опрощаващия, Милосърдния.” (ел-Ахкаф, 46:-8).
„И рече: Това е само разпространена магия. Това е само хорска реч. Ще го пека Аз в преизподнята.” (ел-Муддессир, 74:-24-26).

„А И те рекоха: „Объркани сънища. Той сам си го е измислил. Той е само поет. И нека ни донесе знамение, както предишните бяха изпращани! Нито едно селище, което погубихме преди тях, не повярва, че те ли ще повярват?” (ел-Енбия, 21:-5-6).

Твърдението, че Мухаммед (с.а.с.) не притежава качества, за да получи откровението

Една от критиките към Пейгамбера, както е посочено и в Корана, е че не бил компетентен да получава откровенията.

„И пречеше на хората да повярват, когато им се яви напътствието, само това, че казваха: „Нима Аллах ни проводи човек-пратеник?” Кажи: „Ако имаше на земята ангели, които да ходят спокойно, щяхме да им свалим от небето ангел-пратеник.” (ел-Исра, 17:-94).
„И казват: „Що за пратеник е този? Яде храна и ходи по пазарите. Защо не му бе изпратен ангел, за да бъде с него предупредител? Или не му бъде спуснато съкровище, или не му се даде градина, от която да яде? И казват угнетителите: „Вие следвате само един омагьосан човек.” (ел-Фуркан, 25:-7-8).
„И рекоха: „Защо този Коран не бе низпослан на някой големец от двете селища? Нима те разпределят милостта на твоя Господ? Ние разпределяме помежду им тяхното препитание в земния живот и въздигаме едни от тях над други, та едните да се възползват от другите. А милостта на твоя Господ е по-добро от онова, което те трупат.” (ез-Зухруф, 43:-31-32).
„И щом те видят, взимат те само на присмех: „Този ли е, когото Аллах е проводил за пратеник?” (ел-Фуркан, 25:-41).

Очакването чудо, за да докаже, че е Пейгамбер

Един от пътищата, които използват неверниците, за да поставят Пейгамбера в трудно положение, било искането им да покаже свръхестествени възможности. По тази тема в Корана се казва:

„И казаха: „Не ще ти повярваме, докато не направиш да бликне за нас извор от земята, или да имаш градина с палми и грозде, и да направиш да бликнат сред нея реки в изобилие, или да направиш небето да падне – както твърдиш – върху нас на отломки, или да доведеш насреща ни Аллах и ангелите, или да имаш дом от злато, или да се възкачиш на небето. И не ще повярваме на твоето възкачване, докато не ни свалиш книга, която да прочетем.” Кажи (О, Мухаммед): „Пречист е моят Господ! Не съм ли само един човек-пратеник?” (ел-Исра, 17:-90-93).
„И казват: “Защо не му бе низпослано знамение от неговия Господ?” Кажи [о, Мухаммед]: “Неведомото принадлежи единствено на Аллах. Чакайте! И аз чакам с вас.” (Юнус, 10:-20)
„И рекоха [неверниците]: “О, ти, комуто бе низпослано напомнянето, ти си луд! Защо не ни доведеш ангелите, ако говориш истината?” Ние не низпославаме ангелите с друго, освен с истината. И тогава (неверниците) ще бъдат изчакани.” (ел-Хиджр, 15: 6-8).
„И рекоха [неверниците]: “Защо не му бяха низпослани и други знамения от неговия Господ?” Кажи: “Знаменията са само от Аллах, а аз съм само явен предупредител.” Не им ли бе достатъчно, че ти низпослахме Книгата, която се чете пред тях? В това има милост и поучение за хора вярващи.” (ел-Анкебут, 29:-50-51).
„Въздържахме се да изпратим знаменията само, защото предците ги взимаха за лъжа. И дадохме на самудяните камилата – явно знамение, а те го отхвърлиха. И изпращаме знаменията единствено за заплаха.” (ел-Исра, 17:-59).

Ваш ред е
Има ли връзка между социалната, икономическата и религиозната среда на арабското общество с възраженията към Пейгамбера?

4 Изтезанията над мюсюлманите, социалният натиск и преселението в Абисиния (Хабешистан)

Със започването на открития призив към исляма, реакциите срещу Мухаммед (с.а.с.) – Пратеник на милосърдието и състраданието, се увеличили. По този въпрос предимно видните лидери от Мекка имали много жестоко отношение. Известните личности от Курейш не се ограничили само с противопоставяне, възпрепятстване и предизвикателно отношение, те започнали да изтезават мюсюлманите, животът им станал непоносим. Водачите на Курейш увеличили натиска си, виждайки, че Пратеника на милосърдието продължава своя призив и че броят на вярващите нараства. Фактът, че бедни и самотни хора, намерили душевно спокойствие в призива, породил загриженост в лидерите в Мекка. Поради това ги насилили да се отвърнат от вярата си. Извършили нечовешки изтезания на бедни и бездомни мюсюлмани като Аммар, баща му Ясир и майка му Сумеййе, Билял Хабеши и Хаббаб ибн Ерет.

През този период и самият Пейгамбер бил подложен на изтезания и натиск. Той още от самото начало избрал къщата на един от младите си сподвижници – Еркам за призоваването към исляма. Къщата, която се намирала близо до Кябе, в подножието на връх Сафа, била много удобна за осъществяването на комуникация с идващите за хадж и умре поклонници без да привлича вниманието. Тук Хазрети Мухаммед давал знания на посетилите го, които научавали от него знаменията на Корана, оттук Пейгамбера призовавал хората към исляма и заедно с мюсюлманите изпълнявал ибадетите си към Аллах.

След като не успели да възпрепятстват Пейгамбера по никакъв начин, езичниците от Мекка се обърнали към чичо му Ебу Талиб, за да му попречи или да се откаже от покровителството си към него.

Езичниците оказали натиск върху Ебу Талиб с думите: „Племенника ти обиди нашите богове, оклевети религията ни, каза че сме неразумни, че бащите ни са на погрешен път. Сега ти или го възпрепятствай или се откажи да го покровителстваш.”

Ебу Талиб повикал племенника си и му предал думите на водачите от племето Курейш. Поискал от него да се откаже от каузата си и му съобщил, че въпросът е излязъл извън неговия контрол. При което Пейгамбера отговорил:

„Чичо! И ти ли искаш да ме изоставиш? Заклевам се в Аллах, в чийто ръце е моята душа, че дори и да сложеха слънцето на дясната ми страна, а луната – на лявата, за да изоставя това дело, няма да се откажа от него. Моят Създател, Аллах ми е достатъчен.” и си тръгнал. След този отговор на Пейгамбера, Ебу Талиб отпратил чакащата група и заявил, че докато е жив никога няма да изостави племенника си. (Ибн-ул-Есир, Ел-Кямил, II, 63-64).

Нека да помислим
Коя характерна черта на Пейгамбера проличава от отговора, който дал на чичо си?

След като идолопоклонниците не успели, отишли лично при Пейгамбера и му отправили някои предложения. Един от първенците Утбе ибн Рабиа му казал:

„Мухаммед! Познаваме те като умен, добродетелен и отзивчив човек. Не видяхме да извършиш злина на никого, няма да повтарям какво вълнение и хаос предизвикаха твоите известия от отвъдния свят. Кажи ми откровено! Какво е намерението ти и какво целиш с всичко това? Дали желаеш пари? Уверявам те, че градът ще събере толкова, колкото пожелаеш. Дали желаеш жени? Избери си от най-хубавите момичета на града за своя съпруга!.. Бъди сигурен, че решихме да изпълним всичко, за да си доволен. Дали искаш да застанеш начело? Ние пак сме готови да те изберем за върховен водач, но имаме едно условие: не нападай нашата религия и ценностите ни, не ги разклащай! Не казвай, че идолите, на които се прекланяли нашите деди и на които се прекланяме сега ние, ще горят във вечния огън на ада!”

Утбе ибн Рабиа не спрял дотук и завършил с хапливите думи: „Ако се чувстваш болен, да ти намерим най-добрите гледачи, които да излекуват тялото и душата ти, всъщност ние не искаме безпорядък и конфликти в общността ни.”

В отговор Пейгамбера (с.а.с.) му прочел някои айети от Корана:

„Ха. Мим. Низпослание от Всемилостивия, Милосърдния, Книга с разяснени знамения – Коран на арабски за хора разбиращи, благовестител и предупредител. Но повечето от тях се отвръщат и не се вслушват.
И казват: „Сърцата ни имат броня срещу онова, към което ни зовеш, и в ушите ни има глухота. Между нас и теб има преграда. Затова работи! И ние ще работим.
Кажи [о, Мухаммед]: “Аз съм само човек като вас. Разкрито ми бе, че вашият Бог е единственият Бог. Затова към Него се обръщайте и Го молете за опрощение! Горко на съдружаващите, които не дават милостинята зекят и отвъдния живот отричат. А за онези, които вярват и вършат праведни дела, ще има безспирна отплата.

Кажи: “Нима наистина отричате Онзи, Който сътвори земята в два дни и сторвате Нему подобия? Той е Господът на световете.” И стори по нея непоклатими планини, и я благослови, и разпредели там препитанието й точно в четири дни поравно за търсещите.. После се насочи към [сътворяването на] небето, а то бе дим, и рече на него и на земята: “Покорете се доброволно или по принуда!”
Рекоха: “Покоряваме се доброволно.” И ги направи седем небеса в два дни, и отреди Той на всяко небе делото му. И украсихме най-ниското небе със светилници и за опазване. Така е отредил Всемогъщия, Всезнаещия. А ако се отвърнат, кажи: “Предупреждавам ви с мълния, подобна на мълнията за адитите и семудяните.” (Фуссилет, 41:-9-13).

Нека да помислим
Пейгамбера отговорил на предложенията на Утбе ибн Рабиа, четейки айети от Корана. Кое е основното послание, което иска да предаде с прочетените айети?

Утбе ибн Рабиа бил учуден от знаменията, които слушал и се помолил Пратеника на Аллах (с.а.с.) да спре четенето. После едва не избягал от срещата с него и отишъл до мястото, където чакали курейшитите и им казал: „Каквото искате – това правете, защото това не е работа за мен....” (Hamidullah, İslâm Peygamberi, I, 109-111).

Продължаването на жестокостите, изтезанията и социалния натиск: Невъзможността на Пейгамбера (с.а.с.) да предотврати случващото се, го насочило към други решения. Той предложил на мюсюлманите: „Ако искате и можете да го направите, потърсете убежище в Абисиния! Защото там управлява владетел, в чиято страна никой не е подложен на жестокост, страна на правото, останете там, докато Аллах ни даде улеснение в делата.” (Hamidullah, aynı eser, I, 117).

Въз основа на това предложение, група мюсюлмани решили да се преселят в Абисиния. Първото преселение станало през месец реджеб на петата (615) година от началото на пратеническата мисия (би‘сет) и група, състояща се от четири жени и единадесет мъже тръгнала към Абисиния. В тази група били и Хазрети Осман и Рукийе, дъщерята на любимия ни Пейгамбер.

След като изтезанията над мюсюлманите се увеличили още повече, след близо една година първата група преселници била последвана от втора. Под водачеството на Джафер ибн Ебу Талиб група от осемдесет и двама мъже и осемнадесет жени извършили второто преселение в Абисиния.

Жителите на Мекка се разтревожили от преселението на мюсюлманите и напускането на града и изпратили като пратеници в Абисиния Амр ибн Ас и Абдуллах ибн Ебу Рабиа. Те подарили на абисинския крал неджаши (негус) много подаръци, за да върне обратно преселниците. Но той не ги върнал. По-късно една част от преселниците в различни периоди по собствено желание се върнали в Мекка и Медина. Последната група пристигнала в Медина през 628 година, на седмата година по хиджри.

Нека да помислим
Müslümanların Habeşistan’a hicret etmeleri, güçlülerin zayıflamasına neden olmaz mıydı? Niçin göç etmiş olabilirler?

Бойкотирането на вярващите от населението в Мекка

Въпреки всички усилия, за да откажат последния пратеник на човечеството –Мухаммед (с.а.с.) от своя призив, изтезанията на мюсюлманите, за да се отрекат от вярата си, отказа на владетеля на Абисиния да предаде на мекканците мюлюлманските преселници, накарала езичниците да търсят по-различни решения, за да спрат призива на Мухаммед (с.а.с.). Те решили да изолират племето на Пейгамбера и да започнат бойкот срещу него.

Във връзка с това, решили да не разговарят с рода Бену Хашим, да не се сядат заедно с тях, да не се женят за момичета от рода, да не се осъществяват търговски отношения с тях. Също така забранили да се сключва споразумение за мир и покровителство с тях, докато не им бъде предаден Расулюллах (с.а.с.), за да бъде убит. След като написали това решение, го закачили на Кябе.

При тези тежки решения Ебу Талиб взел Мухаммед (с.а.с.) и семейството му при себе си и се преместил в махалата Ебу Талиб (Ши‘бу Еби Талиб), където сметнал, че ще бъдат в по-голяма безопасност. С изключение на Ебу Лехеб и семейството му, всички мюсюлмани от рода на Бену Хашим и езичниците се събрали в тази махала. Мюсюлманите, оставени в изолация и подложени на социален, икономически бойкот, живеели при изключително тежки условия. За да приложат тези решения, идолопоклонниците от Мекка работели организирано, държали под контрол махалата, в която живеели хашимитите, които се опитвали да доставят храна на хаджиите, които идвали извън града в месеците, в които воюването било забранено (месеците зилкаде, зилхидже, реджеб, мухаррем). Имало някои хора от Мекка, които съжалявали мюсюлманите, доставяли им храна в долината, в която намерили убежище. Един от тях бил Хишам ибн Амр. Когато страданията на Мухаммед (с.а.с.) и приятелите му достигнали до непосилни размери, Хишам отишъл до Зубейр ибн Ебу Умеййе и поискал да бъде вдигнато ембаргото. Двамата се разбрали договорът да бъде отменен и да спечелят подкрепата и на други по този въпрос. Мутим ибн Адий, Ебу-л-Бахтери ибн Хишам и Зема ибн Есвед се присъединили към тях. На другия ден Зубейр отишъл до Кябе и призовал неселението за прекратяването на бойкота срещу хашимитите. Въпреки че някои като Ебу Джехил се възпротивили, благодарение на усилията на тези хора през 616 година (по Григорианския календар) продължилият близо три години социален, психологически и икономически бойкот бил прекратен.

Нека да помислим
Нямаше ли да доведе до отслабване на силите на мюсюлманите преселението им в Хабешистан? Кое може да ги е накарало да се преселят?

Краят на бойкота и годината на скръбта

Скоро след прекратяването на бойкота, приложен от езичниците от Мекка срещу хашимитите и продължил близо три години, започвайки от 616 до 619 година, Пейгамбера (с.а.с.) загубил чичо си Ебу Талиб – негов покровител и близък при всяко обстоятелство, любимата си съпруга Хазрети Хатидже, която много обичал и с която всичко споделял. Пейгамбера бил много разстроен от смъртта им, които се случили в годината, записана в ислямската история като „Годината на скръбта”.

Пътуването до Таиф

Положението на Мухаммед (с.а.с.) в Мекка започнало да взема все по-лош обрат. След смъртта на Ебу Талиб и Харети Хатидже натискът срещу мюсюлманите в Мекка продължавал да се увеличава. При тези обстоятелства той решил да търси убежище извън Мекка. В тази връзка помислил за Таиф. Въпреки някои разлики, градът бил като малко копие на Мекка, предимно търговски център в близки отношения с Йемен. Имал здравословен въздух и бил плодороден район. Племето Сакиф било местното му население. Повечето от богатите хора от Мекка имали земи в Таиф и ги използвали през лятото като място за почивка. Също така хашимитите, към които принадлежал и Мухаммед (с.а.с.) имали тесни връзки с Таиф.

На десетата година след началото на пейгамберската мисия (620 г.) към края на месец шеввал заради постепенно нарастващото лошо отношение към Пейгамбера след смъртта на Ебу Талиб, Мухаммед (с.а.с.) отишъл в Таиф, за да търси покровител и да спечели нови поддръжници. Той тайно напуснал Мекка и тръгнал пеша към Таиф. Вероятно бил заедно с осиновения от него Зейд ибн Харисе. Пътуването, осъществено в месец шеввал през 620 година, приключило със срещи, проведени с първенците и тримата водачи, с които имал родствени връзки. Но Пратеника на Аллах се сблъскал с доста грубо отношение. Дори поискали веднага да напусне града и разговаряли подигравателно с него. Нещо повече, провокирали простолюдието и го насърчили да замеря с камъни Пейгамбера (с.а.с.), който ранен и с големи трудности намерил спасение в къща сред лозята извън Таиф, чиито собственици били от Мекка. Тук намерил приятелство и загриженост. След като си починал известно време, тръгнал към Мекка. Изморен, достигнал до върховете, обграждащи Мекка. Междувременно Ебу Лехеб, обявил забрана за влизането на Пейгамбера в Мекка. По тази причина той потърсил някого, който да го покровителства при влизането му в града. Мутим ибн Адий го взел под свое покровителство. Заедно със синовете си отишъл да посрещне Мухаммед (с.а.с.).

Да проучим - да научим
Направете проучване по въпроса за поведението и словата на Пейгамбера при сблъскването му с отрицателното отношение в Таиф. Опишете кои от моралните качества на Пейгамбера излизат на преден план от направеното проучване?

Хазрети Мухаммед (с.а.с.) първо направил таваф около Кябе, изпълнил два рекята намаз и се прибрал в дома си.

5 Нощното пътуване (Исра)

От започването на явния призив Мухаммед (с.а.с.) се срещaл с ответни реакции, от време на време се сблъсквал с големи трудности. След близо тригодишен социален, психологически и икономически бойкот, загубата на чичо му Ебу Талиб, негов защитник, а после и любящата му съпруга Хазрети Хатидже, увеличили още повече скръбта му. Именно в един от тези моменти на притеснения и скръб, една нощ Аллах го пренесъл от Месджид-и Харам до Месджид-и Акса. Това нощно пътуване било наречено „исра” и сурата, в която се говори за това събитие в Корана, се нарича „Исра”.

„Пречист е Онзи, Който пренесе Своя раб нощем от свещената джамия (Месджид-и Харам) до най-далечната джамия (Месджид-и Акса), околностите на която Ние благословихме, за да му покажем от Нашите знамения. Той е Всечуващия, Всезрящия.” (ел-Исра, 17:-1).

Както се споменава в източниците през тази нощ се случило небесното възнесение (мирадж) на Пейгамбера и петкратният намаз станал задължителен (фарз).

Ваш ред е
Защо Аллах Теаля изправил Пейгамбера пред такова специално преживяване?

6 Срещите с граждани на Медина и споразуменията в местността Акабе

Въпреки негативните събития в живота на Пратеника на Аллах (с.а.с.), той продължил да призовава, опитвал се да сключва споразумения за покровителство, посещавал други области извън Мекка. С тази цел се обърнал към петнайсетина представители на различни племена, но не бил приет. През единадесетата година от изпращането си като Пейгамбер започнал да обикаля групите на хаджиите, дошли в Мекка, за да разговаря с тях. През 620 година докато продължавал дейността си по проповядването на исляма по време на хадж в местността Акабе се срещнал с шестима представители на племето Хазредж от Медина (Йесриб). Запознал ги с исляма и ги призовал да станат мюсюлмани. Те приели призива му. Това били Есад ибн Зюраре, Авф ибн Харис, Рафи ибн Малик, Укбе ибн Амир, Джабир ибн Абдуллах и Кутба ибн Амир. Дали дума да се срещнат следващата година на същото място по време на хадж. Шестимата от племето Хазредж започнали да разпространяват исляма в Медина.

На следващата година (621) по времето за хадж, 12 души, от които 10 от племето Хазредж и двама от племето Евс, като шестима от тях били срещналите се с Пейгамбера предходната година в Акабе, обещали на Пейгамбера да не съдружават нищо с Аллах, да не извършват кражби и да не прелюбодействат, да не убиват децата си, да не клеветничат, да изпълняват неговите заповеди. Тази първа среща и направеното споразумение се нарича „Първият обет от Акабе”.

Пейгамбера изпратил в Медина заедно с тази група доверения си сподвижник, Мусаб ибн Умейр, който знаел добре Корана. През следващата година в резултат на усилията на Мусаб ибн Умейр, броят на мюсюлманите в Медина значително се увеличил, почти от всяко племе имало приели исляма. Измежду тях били 73-а мъже, 2 жени или общо 75 мюсюлмани. Една вечер те отново се срещнали с Пейгамбера в Акабе. Тръгнали на път на малки групи, за да не привличат вниманието. Пратеникът на Аллах бил заедно с чичо си Аббас, който все още не бил приел исляма, но много обичал племенника си и го защитавал. По време на тези срещи бил обсъден въпросът за преселението на мюсюлманите, намиращи се в трудно положение от Мекка в Медина.

Хазрети Мухаммед (с.а.с.) им казал:

„Обещайте ми, че когато дойда в града ви, ще ми помогнете по всякакъв начин, че ще ме защитавате така, както защитавате собствените си жени и деца.“

Те му отговорили:

„Да, заклеваме се в Аллах, който те изпрати с праведната религия, че ще те закриляме от всички неща, от които закриляме нашите жени и деца.” (Ибн Хишам, II, 54, 55, 56, 64).

Групата се заклела не само в покорството си към Пейгамбера, но и да се борят заедно с него в трудни моменти. Пейгамбера поискал от тях да изберат помежду си 12 представители за водачи, от които трима били от племето Евс, 9 от племето Хазредж. Така с това споразумение, наречено „Вторият обет от Акабе”, било взето решение за преселение в Медина. Курейшитите дочули някои неща за тези срещи, които им изглеждали враждебни, но не успели да ги потвърдят. След това споразумение Пейгамбера започнал да насърчава приятелите си за преселение (хиджрет) в Медина.

Преди Пейгамбера да се пресели в Медина, градът бил известен като Йесриб. С неговото идване бил наречен Мединету-н-Неби (градът на Пейгамбера) и започнал да се назовава за по-кратко – Медина. Местното население на Йесриб били племената Евс и Хазредж, с южно арабски корени и юдеите от племената Курайза, Кайнука и Надир.

7 Преселението в Медина

След споразумението, осъществено в Акабе през месец зилхидже на 622 година и решението за преселението от Мекка в Медина, мюсюлманите от Мекка тръгнали на път към Медина на малки групи. За кратко време в Мекка, освен Хазрети Мухаммед (с.а.с.), Хазрети Ебу Бекир и семействата им, Хазрети Али и няколко мюсюлмани, които не намерили възможност да се преселят поради някакви причини, не останал никой.

Една група от идолопоклонниците, първенци на Мекка се събрала, за да анализира положението след преселението на мюсюлманите в Медина и да определи отношението към Пейгамбера (с.а.с.), защото курейшитите били обезпокоени от преселението им. Това развитие увеличавало още повече тревогите им относно вероятността от преселението на Пейгамбера в Медина и създаването на силен център. На тази среща били изтъкнати различни подходи, всеки един бил обсъден от стратегическа гледна точка. В случай, че Мухаммед (с.а.с.) бил изселен от града, то той щял да събере поддръжници на мястото, където се установи и да постави езичниците от Мекка в трудно положение. Накрая било прието предложението на Ебу Джехил, а именно една група младежи с по един представител на всяко племе, едновременно да нападнат Пратеника на Аллах с мечовете си. Така нямало да се стигне до кръвна вражда.

Ракика, която била леля на Пейгамбера, чула за решението за покушението, взето на тази среща и го уведомила. Хазрети Мухаммед (с.а.с.) без да губи време отишъл при Ебу Бекир и му съобщил чутото и решението си да напусне града. Разбрали се късно през нощта да се скрият в една пещера в планината Севр, извън града и да тръгнат на път. Хазрети Ебу Бекир се разбрал и с Абдуллах ибн Урайкът – мюшрик (езичник), който бил водач-камилар и приключил с приготовленията за път.

Ваш ред е
Избройте причините, довели до преселението на мюсюлманите в Медина.

Пътуването до Медина

За да заблуди езичниците Мухаммед (с.а.с.) накарал Хазрети Али да легне на леглото му и незабелязано излязъл навън. Отишъл при Ебу Бекир и в полунощ стигнали до пещерата в планината Севр, на пет километра югозападно от Мекка. Насочили се на юг, въпреки че Медина била на север - стратегия да не предизвикат съмнение. Останали три денонощия в пещерата.

От друга страна курейшитите били изненадани, когато на сутринта открили Хазрети Али на неговото легло и се ядосали. Започнали да го търсят навсякъде и дори обещали сто камили награда за този, който го открие. Мекка и околностите на града започнали внимателно да се претърсват. Една група измежду тях дошла до пещерата, в която се били скрили Пейгамбера и Ебу Бекир, който се разтревожил. Мухаммед (с.а.с.) му казал: „Не сстрадай! Аллах е с нас.” (ет-Тевбе, 9:-40).

Тревогата на Хазрети Ебу Бекир и помощта на Аллах, дошла в този труден момент, се описва в Корана така:

„Ако вие не му помогнете [на Мухаммед], Аллах вече му помогна, когато неверниците го прогониха – и бе един от двамата, когато бяха в пещерата; когато рече той на своя другар: “Не страдай! Аллах е с нас.” И низпосла Аллах Своето успокоение над него, и го подкрепи с воини, които вие не видяхте, и стори Той словото на неверниците да е най-презряното....” (ет-Тевбе, 9:-40).

Останали в пещерата три дни и три нощи, докато търсенето отшумяло. В края на третия ден овчарят на Ебу Бекир – Амир ибн Фухейре и камиларят-водач Абдуллах ибн Урайкът дошли до пещерата с две камили и малкият керван от четирима души тръгнал към Медина. Но не по главния път, а по странични и второстепенни.

Първата джамия

На дванадесетия ден от месец раби-ул-еввел (24 септември 622) групата, начело с Пейгамбера стигнала до Куба, намираща се в покрайнините на оазиса на Медина, на три мили разстояние от града. Тук ги чакала група от Медина, която ги посрещнала с радост. Около четири дена гостували в село Куба, в къщата на Кюлсюм ибн Хидм, който бил един от племенните водачи на Бену Амр ибн Авф. За кратко време, бил построена джамия в обикновен стил, който по-късно станал известен като първата джамия – Месджид-и Куба. Междувремено останалият в Мекка Хазрети Али ги настигнал.

Първият петъчен намаз и първото хутбе

След като останали четири дни в Куба, любимият ни Пейгамбер и групата му, в петъчен ден тръгнали към Медина. В долината Рануна бил изпълнен първият петъчен (джума) намаз и било прочетено първото хутбе (проповед):

„О, люде!..

Мислете преди всичко за себе си: Знайте, че ако един от вас умре и остави без овчар стадото след себе си, когато се срещне с Аллах, който няма нужда нито от посредник, нито от преводач и го попита: „Не дойде ли при теб Моя Пратеник? Аз не ти ли дадох доста имущество? Тогава ти какво ми донесе?” Тогава този човек, ще погледне надясно, наляво и няма да види никой, който да го спаси, ще види пред себе си джехеннема (ада). Тогава всеки, който иска да се спаси от огъня, дори и една фурма да има, да я даде. А тези които нямат нищо да дадат за садака, да кажат сладка и добра дума; защото това добро ще бъде възнаградено от Аллах с десет, сто пъти повече от нейната стойност. Аллах да бъде с вас.” (Ибн Хишам, II, 107-108; Хамидуллах, пак там, I, 190).

След намаза продължили към Медина.

Ваш ред е
Кои са основните принципи, споменати в първото хутбе?

Социалното, културното и историческото отражение на преселението

Преселението (хиджрета) на мюсюлманите от Мекка в Медина е една от превратните точки в историята на исляма и човечеството.

С преселението мюсюлманите се освободили от натиска и изтезанията, започнали да живеят в по-независимо и свободно общество. Мюсюлманското общество, което било възпрепятствано в осъществяването на целите си, проявило саможертва и изоставило всичко, което притежава. По този начин въздействало върху историята и постигнало успех.

Преселението било съвършено нов етап от живота на Пейгамбера и било достигнато до важна фаза от разпространението на призива до всички хора.

Преселението, което е израз на един нов период от страна на мюсюлманите, по времето на Хазрети Юмер било възприето като начало на ислямското летоброене (през 17/638 г.).

Ваш ред е
Дискутирайте кои са причините преселението по-късно да бъде възприето от мюсюлманите като начало на ислямското летоброене?

Обобщение на раздела

Терминът откровение (вахий) означава да хвърлиш в сърцето истината, да вдъхновиш, последователен и бързо идващ знак, пътищата за известяване на пейгамберите от Аллах.

На около 40 години Хазрети Мухаммед (с.а.с.) получил първото откровение през месец рамазан в пещерата Хира.

Първоначално Пейгамбера започнал своята мисия да призовава тайно и индивидуано, предимно към членовете на семейството му. На неговия призив към исляма откликнали съпругата му Хазрети Хатидже, която му повярвала още с първото откровение, което получил, сина на чичо му Хазрети Али и Зейд. По-късно на призива се отзовал и Ебу Бекир – близък негов приятел.

След известно време любимият ни Пейгамбер бил натоварен със задачата да призовава открито, а не тайно и да разпространява своя призив сред цялото общество. В този период Хазрети Мухаммед полагал усилия, за да разпространява откровенията, които получавал сред цялото общество. Призовавал за коригиране на деградиралата вяра в Аллах, за отдалечаване от съдружаването с Аллах и идолопоклонничеството, за вярата в единството на Аллах и за страхопочитанието към Него, за служенето единствено на Него и за висока нравственост.

След като Пейгамбера започнал открито да призовава към исляма, езичниците видели сериозна опасност и враждата им към него се засилила. Започнали да опитват най-различни пътища, за да възпрепятстват призива. Подигравали се с него и с мюсюлманите, изтезавали, дори някои били убивани. Робите и мюсюлманите, които били без покровителство, били изложени на открити изтезания и хората наблюдавали това със страх и тревога.

От момента, в който последният Пейгамбер започнал да предава откровенията на Аллах, бил подложен на много нападки и обвинения. Най-честото твърдение било това, че е луд. Другите били, че е гадател, магьосник и поет.

Жестокостите, изтезанията и социалния натиск накарали Пейгамбера да търси други решения. Той предложил на мюсюлманите: „Ако искате и можете да го направите, потърсете убежище в Абисиния! Защото там управлява владетел, в чийто страна никой не е подложен на жестокост, страна на правото, останете там, докато Аллах ни даде улеснение в делата.”

Въз основа на това предложение една група от мюсюлманите се преселила в Абисиния.

Междувременно бойкотът на жителите на Мекка срещу племето на Хашим, към което принадлежало семейството на Пейгамбера, продължавало по мъчителен начин. След прекратяването му, Пейгамбера загубил чичо си Ебу Талиб, който бил негов защитник и бил до него в добро и зло, и съпругата си Хазрети Хатидже, която много обичал и с която всичко споделял. Тези два смъртни случая, сполетили го един след друг, го наскърбили изключително много. Той преживял дълбоко загубата им. Годината, в която се случило това била записана в ислямската историография като „Година на скръбта”.

Именно в една нощ от тези дни, изпълнени с тревоги и скръб, Аллах пренесъл Пейгамбера от Месджид-и Харам до Месджид-и Акса. Това нощно пътуване било наречено „Исра” , както и името на сурата, в която се споменава за това събитие. Както е посочено в източниците ни, в тази нощ също така Мухаммед (с.а.с.) се възнесъл на небето (Мирадж) и петкратният намаз станал задължителен (фарз).

Събитието Исра било неповторимо преживяване. В трудните моменти на Пейгамбера Аллах му го предоставил и го спасил от това да не пада духом.

Мухаммед (с.а.с.) изпълнявал задачата си да призовава в трудни условия. На 11-та година от обявяването му за пейгамбер започнал да обикаля чуждите групи, за да се срещне с поклонниците, дошли в Мекка. През 620 година по време на периода за поклонение докато говорел за исляма, в местността Акабе се срещнал с шестима души от племето Хазредж от Йесриб (Медина). Запознал ги с исляма, ги призовал да станат мюсюлмани и те приели.

На следващата година отново в периода на поклонението мюсюлманите от Медина се разбрали да се срещнат с Пейгамбера през нощта в местността Акабе. Едно от важните решения, взети на тези срещи, бил въпросът за „преселението на мюсюлманите от Мекка”. Курейшитите, които смятали тези срещи за враждебни, подочули за тях, но не успели да потвърдят слуховете.

След това споразумение, направено с жителите на Медина в Акабе през месец зилхидже на 622 година и според взетото решение мюсюлманите от Мекка да се преселят в Медина, за кратко време в Мекка не останали мюсюлмани освен Хазрети Мухаммед, Хазрети Ебу Бекир и семействата им, Хазрети Али и няколко души, които нямали възможност.

Една група от езичниците, първенци на Мекка се събрали, за да обсъдят резултатите от преселението на мюсюлманите в Медина и да определят отношението си към Хазрети Мухаммед. Решението за убийството му, взето на тази среща, било чуто от Ракика, една от лелите му, която го уведомила. Без да губи време Мухаммед (с.а.с.) отишъл при Ебу Бекир и му съобщил това, което чул и решението за напускане на града. Хазрети Ебу Бекир взел необходимите мерки за пътуването.

За да заблуди идолопоклонниците от Мекка, Мухаммед (с.а.с.) оставил на своето легло Хазрети Али и без да бъде забелязан излязъл навън. Отишъл при Ебу Бекир, заедно с когото в полунощ отишли в пещерата в планината Севр, на 5 км югозападно от Мекка. Въпреки че Медина била на север, тръгването им по посока на юг било стратегия, за да не привличат съмнение. Останали в пещерата три денонощия.

На сутринта курейшитите били изненадани да видят, че на леглото на Пейгамбера бил Хазрети Али и много се ядосали. Започнали да го търсят навсякъде и дори обещали награда от 100 камили за този, който го намери. Внимателно били претърсени Мекка и околностите й. Една група стигнала до пещерата, където се криели Мухаммед (с.а.с.) и Хазрети Ебу Бекир, който се разтревожил. Пейгамбера му казал: „Не страдай! Аллах е с нас.”

На дванадесетия ден от раби-ул-еввел (24 септември 622) групата начело с Пейгамбера стигнала до Куба, на три мили разстояние от Медина. Тук ги чакала група от града, която ги посрещнала с радост. Около четири дни гостували в селото и за това време била построена джамия в обикновен стил, която по-късно станала известна като първата джамия – Месджид-и Куба. Междувременно останалия в Мекка Хазрети Али ги настигнал.

След като останали четири дена в Куба, Пейгамбера и придружаващата го група в петъчен ден тръгнали към Медина. Пейгамбера ръководил първия петъчен намаз и изнесъл първото хутбе в долината Рануна. След намаза тръгнали на път и сред радостните възгласи на жителите на Медина след известно време стигнали до там.

Преселението на мюсюлманите от Мекка в Медина е една от превратните точки в историята на исляма.

С преселението мюсюлманите се освободили от натиска и изтезанията, започнали да живеят в едно по-независимо и свободно общество. Мюсюлманската общност, която била възпрепятствана в осъществяването на целите си, проявила саможертва и изоставила всичко, което притежава. Започнала да пише историята си и постигнала успех.

Преселението било съвсем нов етап от живота на последния Пейгамбер, изпратен на човечеството, превърнал се във важен фактор за разпространението на призива сред цялото човечество.

В същото време по времето на Хазрети Юмер (през 17/638 г.) преселението било възприето като начало на ислямското (хиджри) летоброене.

Да преговорим раздела

1. С какви трудности се срещнал Пейгамбера през първите години на призива си?

2. Какви възражения са отправили към Пейгамбера тези, които не са искали да му повярват и по какъв начин се говори за това в Корана?

3. Кои са първите мюсюлмани, повярвали на Пейгамбера?

4. На какви изтезания и натиск били подложени първите мюсюлмани, повярвали на Пейгамбера и какво било поведението им в тези ситуации?

5. В какви условия било осъществено преселението?

6. Какво означава преселението за мюсюлманите?

ТЕСТ

1. Коя е пещерата, в която Мухаммед (с.а.с.) получил първото откровение?

А) Хира

Б) Рануна

В) Ебва

Г) Севр

2. Какво е „Фетрет-и Вахий”?

А) Мястото, откъдето идва откровението

Б) Първото откровение

В) Прекъсване на откровението

Г) Ангел на откровението

3. В коя сура се намират първите айети, с които започва мисията на Пейгамбера да призовава?

А) Аляк

Б) Муддессир

В) Калем

Г) Фатиха

4. Какво е „Дар-ул-Еркам”?

А) Домът на Еркам

Б) Племето Еркам

В) Сподвижник на име Еркам

Г) Първият месджид

5. Как окачествявали Пейгамбера езичниците във възраженията си?

А) Поет

Б) Гадател

В) Магьосник

Г) Всички

6. Къде е станало първото преселение?

А) Медина

Б) Таиф

В) Абисиния

Г) Иран

7. Кой от посочените е чичото на Пейгамбера, покровителствал го през целия си живот?

А) Ебу Лехеб

Б) Зюбейр

В) Абдулмутталиб

Г) Ебу Талиб

8. Какво означава „Година на скръбта”?

А) Годината, в която се е осъществило преселението

Б) Годината, в която е била войната срещу езичниците

В) Годината, в която Мухаммед (с.а.с.) загубил дядо си

Г) Годината, в която загубил Хазрети Хатидже и Ебу Талиб

9. Към кое място се осъществило „Исра” (нощното пътуване)?

А) Месджид-и Акса

Б) Месджид-и Харам

В) Таиф

Г) Абисиня

10. Кой бил заедно с Пейгамбера, когато се преселил в Медина?

А) Хазрети Али

Б) Хазрети Осман

В) Хазрети Ебу Бекир

Г) Хазрети Юмер

РАЗДЕЛ
III

МИСИЯТА НА ПЕЙГАМБЕРА: ПЕРИОДЪТ В МЕДИНА

1. Първите дейности на Пейгамбера в Медина

2. Взаимоотношенията с езичниците

3. Взаимоотношенията с юдеите

4. Взаимоотношенията с християните

5. Завладяването на Мекка

6. Пратениците на универсалния призив

7. Прощалният хадж, прощалното хутбе и универсалните послания

8. Смъртта на Пейгамбера

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

В този раздел се разглежда ситуацията след преселението на нашия Пейгамбер в Медина. Описано е положението в Медина преди преселението, делата на Пейгамбера след пристигането му в Медина и направените подобрения там.

В раздела са разгледани войните срещу идолопоклонниците и споразумението „Худейбийе”. След въпроса за взаимоотношенията с юдеите и християните е разгледана темата за завладяването на Мекка, което ускорява разпространението на исляма и представлява повратна точка в историята на исляма.

Със завладяването на Мекка през 630 (8 г. по хиджри), с приемането на исляма от могъщото племе Хевазин и с влизането на Северна Арабия под мюсюлманско управление с похода към Тебук през деветата година по хиджри, от всички краища на Арабия започнали да идват делегации в Медина. Заради големия им брой тази година била наречена Сенет-ул-вуфуд (Година на делегациите). В раздела е отделено място на някои от тях.

Последните теми на раздела са поклонението хадж, което Пейгамбера изпълнил и най-накрая неговата смърт. Поклонението, което извършил Пейгамбера през десетата година по хиджри (632 г.) е получило названието „Прощалното поклонение”, защото Пейгамбера се сбогувал със сподвижниците си и повече не посетил Кябе. Тук той изнесъл най-важното хутбе (проповед) на ислямския призив – прощалното. След като приключил поклонението си на 29 зилхидже 10 г. (26 март 632 г.) се завърнал в Медина и не след дълго се разболял. След известно време починал.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

След този раздел учащият:

1. Ще разбере с каква радост и вълнение посрещнали Пейгамбера мюсюлманите от Медина.

2. Ще научи, че джамията на Пейгамбера е построена за извършване на ибадети, но и да бъдат осъществявани социални дейности като образованието.

3. Ще осъзнае значението на обявяването на братството между жителите на Мекка и Медина, за да се увеличи обичта и солидарността помежду им.

4. Ще осъзнае поклонението на Пейгамбера и ценностите като хуманност, равенство, справедливост, братство, представени в прощалното хутбе.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

Когато учите по раздела;

1. Мислете непрекъснато дали сте изпълнили поставените цели в началото на раздела. Прочетете отново темите, за които смятате, че не сте ги реализирали.

2. Гледайте визуални програми, свързани с темата и ги използвайте в обучението.

3. Като разглеждате темата за поклонението, изслушайте индивидуалния опит на хората, изпълнили това задължение.

1 Първите дела на Пейгамбера ни в Медина

Положението в Медина преди преселението и радостното му посрещане

Медина, чието древно наименование било Йесриб, бил един от най-значимите градове в областта Хиджаз. Местното му население се състояло от юдейските племена Бену Курайза, Бену Кайнука и Бену Надир, и от арабските племена Евс и Хазредж, преселили се тук от Южна Арабия.

Когато племенaта Евс и Хазредж дошли в Йесриб започнали да живеят под управлението на заселилите се тук по-рано юдейски племена и били подложени на натиск от юдеите, поради което те потърсили помощ от роднините си гассанидите и с течение на времето постигнали превъзходство. Но след известно време започнало неразбирателство между Евс и Хазредж, избухнали войни помежду им. Битката Буас била една от тях. Тя започнала след като човек от Евс убил друг, който бил потърсил убежище при Хазредж и приключила с победа за племето Евс. Тя се случила пет години преди преселението на Пейгамбера в Медина. След като арабите от Медина дали обет за вярност на Пейгамбера, броят на мюсюлманите в града нараснал и след решението за хиджрет (преселение) мюсюлманите тръгнали към Медина на малки групи. В последния му етап и Пейгамбера тръгнал на път.

Жителите на Медина чули, че Пейгамбера напуснал Мекка и тръгнал на път към техния град. Всеки ден те излизали от къщите си, качвали се на един висок връх – Сенийет-ул-веда, за да наблюдават пътищата от Мекка. След дълго чакане тъкмо, когато започнали да се разотиват, дошла весттa за пристигането на Пейгамбера (с.а.с.). Върнали се обратно. Мюсюлманите били много радостни и си припявали тези куплети:

„Изгря над нас пълната луна из върха на Веда

Благодарността стана наш дълг,

Щом призоваващият ни прикани към Аллах,

О, Пратенико, изпратен ни от Аллах

Донесе ни божествените повели, на които ние да се подчиним.“

Жените и децата припявали тези слова, докато свирели на деф. Хората били много щастливи и всеки един от тях канел Пратеника на Аллах да му гостува. А Пейгамбера казал: “Оставете камилата, това е нейна задача.” Камилата дошла до едно място, което било на две момчета – сираци и клекнала. До мястото, живеел Ебу Ейюб ел-Енсари, който пренесъл вещите на Хазрети Мухаммед (с.а.с.). До построяването на джамията в продължение на 7 месеца Пейгамбера бил негов гост.

Ваш ред е
Според вас има ли връзка между радостното посрещане на Пейгамбера от жителите на Медина и културното ниво на града?

Построяването на джамията на Пейгамбера и социалната му функция

Първоначално било взето решение за построяването на джамия (месджид) в Медина. Както беше споменато, Мухаммед (с.а.с.) показал много своята чувствителност към настояванията за гостуването му. За да не нарани никого, намерил решение като казвал: „Оставете камилата сама да върви; тя ще ни заведе до мястото, от което Аллах да бъде доволен.” Въпреки че двамата братя сираци, които били собственици на земята, пожелали да му я отстъпят безвъзмездно, Пейгамбера не се съгласил. Земята била закупена от Ебу Бекир и веднага започнал строежа на месджида.

Знаете ли, че?
При построяването на месджида и Пейгамбера работил наравно с другите мюсюлмани.

За основата на джамията бил използван пясък, а за стените – керпич. Стълбовете били направени от палмово дърво, а покривът бил закрит с палмови листа и клони. Месджидът, чието къбле (посока) първоначално било насочено към Йерусалим (Кудюс) имал михраб; три врати по посока юг, изток и запад. По протежение на южната й стена се намирало сенчесто място, наречено суффе. През деня то се използвало като училище, а през нощта там оставали самотниците, неженените, изучаващите наука, преселили се в Медина. Наричали ги ехл-юс-суффе или асхаб-ус-суффе. Те били предимно бедни хора. Пейгамбера се грижил за тях отблизо и насочвал богатите мюсюлмани, за да им помагат.

След промяната на къблето от Йерусалим към Кябе, южната врата била затворена, а била отворена тази от север. При тези условия суффе била пренасочена от юг към север.

Височината на месджида била малко по-голяма от ръста на човек. След построяването на сградата, известна като Месджид-и Небеви (Джамията на Пейгамбера), Пейгамбера напуснал къщата на Ебу Ейюб, на когото гостувал и се преместил в постройката, направена за членовете на семейството му в съседство с месджида.

Месджид-и Небеви изпълнявал редица социални функции. Една от тях била като място за намаз, където мюсюлманите се събирали за петкратния и петъчния намаз. Същевременно тук се извършвали други дейности – оттук Пейгамбера призовавал към исляма, извършвани били образователни дейности, вземани били важни решения и приемани посланици.

С приключването на строежа на месджида мюсюлманите започнали да мислят как да бъдат известявани времената за намаз, за да могат да стигат навреме за тях. Мухаммед (с.а.с.) разговарял с приятелите си по този въпрос. Изложени били различни виждания, но те не му допаднали. Абдуллах ибн Зейд му разказал за съня си, в който сънувал начина за четене на призива езан, Пейгамбера го одобрил и научил Билял Хабеши да го чете. Така в крайна сметка езанът, който е познат днес, започнал да се чете като призив за намаз. Построено било специално място за четенето му в джамията на Пейгамбера.

Ваш ред е
Кои особености на исляма показва построяването на суффе за изучаващите наука до джамията на Пейгамбера?

Обявяването на мюсюлманите за братя

Близо пет месеца след пристигането на Пейгамбера в Медина била проведена среща, на която се включили преселниците (мухаджир) от Мекка и глави на семейства от Медина (енсар). Целта на тази среща била вземането и прилагането на някои конкретни мерки за спокойното и хармонично съществувание на мюсюлманите, преселили се от Мекка в Медина.

Мухаммед (с.а.с.) насърчил мюсюлманите от Мекка и Медина към искрено сътрудничество. Побратимил преселниците от Мекка и местните мюсюлмани от Медина. Според направеното споразумение за побратимяване и двете страни щели да работят заедно, щели да поделят печалбата си, дори ще можели да бъдат наследници един на друг. Но въпросът, свързан с наследствеността между побратимените, бил отменен с низпослан айет от Корана след битката при Бедр.

„И роднините са по-близки едни на други според Книгата на Аллах...” (ел-Енфал, 8: 75).

Страните приели това предложение. По този начин много мюсюлмански семейства от Мекка и Медина били побратимени.

Така материалните проблеми на мюсюлманите от Мекка, оставили всичко, което притежават и се преселили в името на вярата, намалели. Била направена значителна крачка, която внесла сигурност в живота им. В резултат на побратимяването силата на енсар и мухаджирите още повече се увеличила.

Обществени разпоредби и установяването на мира

С преселението на Хазрети Мухаммед в Медина социалната структура в Медина се променила така:

1. Мухаджири: Мюсюлманите, преселили се от Мекка в Медина.

2. Енсар: Местното население на Медина, арабските племена Евс и Хазредж, приели исляма.

3. Юдеи: юдейските племена Бену Кайнука, Бену Надир и Бену Курайза, установили се в Медина.

4. Арабските племена все още неприели исляма.

Чрез побратимяването Мухаммед (с.а.с.) укрепил съюза между мюсюлманите, но той искал да има разбирателство и с юдеите и арабите, неприели исляма, да осигури сигурността в града, за да могат мюсюлманите да живеят в хармония с тях. С тази цел се срещнал и с приятелите си и с немюсюлманите, постигнато било разбирателство върху изграждането на структура на град-държава. Изготвен бил текст, като социално споразумение, който съдържал преработени принципи на обществото в Медина и уреждал взаимоотношенията между мюсюлманите и чужденците, административната и законодателната структура, свободата на религия и съвест на личността, правата и задълженията й.

От правна гледна точка с това споразумение пътят за оказване на помощ от страна на юдеите за езичниците от Мекка бил затворен, било решено мюсюлманите и юдеите да действат заедно при евентуално нападение на езичниците срещу Медина. Също така със споразумението социалното и правно съществувание на мюсюлманите било засилено, била осигурена свободата на вярата, защитата на живота и имуществото на юдеите. По този начин в Медина бил осигурен социалният мир.

Ваш ред е
Каква била основната цел на дейността Мухаммед (с.а.с.) между мюсюлманите и между другите групи, които живеели в Медина?

2 Взаимоотношенията с мюшриците

Войните с езичниците

Бедр

Тази война била между мюсюлманите и езичниците от Мекка и се случила в Бедр, който се намирал на 160 км югозападно от Медина и на 30 км от крайбрежието на Червено море – точно там, където пътят Мекка-Медина се пресичал с този на керваните от Сирия. През този период водните източници при Бедр били използвани за снабдяване на керваните.

Битката при Бедр била в резултат на агресивното поведение на идолопоклонниците от Мекка, след преселението на мюсюлманите в Медина. Натискът върху мюсюлманите от Мекка, както и опитът за убийството на Пейгамбера ги принудили да напуснат родния си град. Идолопоклонниците от Курейш не оставяли на спокойствие мюсюлманите в Медина и търсели решения, за да избегнат опасностите за търговията, която развивали и за вярата, която притежавали. Същевременно и мюсюлманите развивали тактики, за да се предпазят от тях.

Ебу Суфян написал писмо до жителите на Медина, в което ги заклеймил, че са взели под свое покровителство Мухаммед (с.а.с.). Станало ясно, че езичниците от Мекка взели и някои мерки за икономически натиск. Пейгамбера бил наясно със ситуацията и бил решен да запази структурата, създадена в Медина. Затова изпратил на езичниците от Мекка военна част, за да им съобщи, че търговските кервани на курейшитите вече не трябва да преминават през районите, които са под влиянието на мюсюлманите. Няколко малки военни части (серийе) били изпратени в Мекка, дори се стигнало до сблъсъци.

На втората година от хиджрета, курейшитите изпратили голям керван до Сирия под ръководството на Ебу Суфян. След като Мухаммед (с.а.с.) научил за това казал на сподвижниците си, че керванът ще бъде спрян в местността Бедр, на обратния път за Мекка.

На 9 март 624 (12 рамазан 2) г. Пратеника на Аллах потеглил към Бедр. За свой пълномощник в Медина оставил Абдуллах ибн Умму Мектум. Във войската му от 305 души имало и 70 камили и два коня. Междувременно Ебу Суфян разбрал за това и изпратил Дамдам ибн Амр в Мекка да поиска помощ. А самият той, за да освободи кервана от засадата без да се отбива в Бедр, се отправил към Мекка, използвайки малко предпочитания крайбрежен път.

За кратко време, езичниците от Мекка с войска от около 1000 души, 100 коне и около 700 камили, под ръководството на Ебу Джехил се отправили към Бедр.

Въпреки че Ебу Суфян изпратил вест, че керванът се е освободил и поискал езичниците да се върнат обратно, то Ебу Джехил взел решение да продължи. Двете войски пристигнали в Бедр без да знаят една за друга. В Корана това събитие е описано по следния начин:

„Вие бяхте на по-близкия склон на долината, те – на по-далечния склон, а керванът – ниско под вас. И дори да се бяхте уговорили, щяхте да се разминете в уговорката, ала – за да изпълни Аллах дело отредено, да погине при ясен знак погиващият и да живее при ясен знак оживяващият... Аллах е всечуващ, всезнаещ.” (ел-Енфал, 8:-42)

На 14 март 624 (17 рамазан 2) г., петък сутринта и двете войски се насочили към Бедр. Мюсюлманите пристигнали първи до изворите и закрили всички с пясък с изключение на един. Пейгамбера, който приключил с приготовленията за сражението, отправил следната молитва към Аллах:

„О, Аллах! Ето курейшитите дойдоха с високомерие и гордост, предизвикват Те, отричат и Пратеника Ти. О Аллах! Желая от Теб да изпълниш обещанието за подкрепа, коeто даде на пратениците Си и думата за победа, която специално ми даде. О, Аллах мой! Ако Ти унищожиш тази шепа мюсюлмани, няма да има такива, които да Ти служат.” (Ибн-ул-Есир, ел-Кямил, II, 122-123). Сражението започнало според арабската традиция с изправянето на избрани души един срещу друг воини (мубарезе). С напредването на времето войната се превърнала в бойно сражение, което продължило около 4-5 часа и приключило с победата на мюсюлманите. Курейшитите дали 70 жертви, а около 70 били пленени от мюсюлманите, от които имало 14 шехиди (мъченици).

Въпреки че езичниците от Мекка превъзхождали мюсюлманите по брой, бързата им победа се дължала на търпението и тактиката им. Също така спечелили благодарение на помощта на Аллах чрез ангелите, които изпратил. В Корана това събитие е отразено така:

„Аллах вече ви помогна при Бедр, когато бяхте слаби. И бойте се от Аллах, за да сте признателни. Когато каза на вярващите: “Не ви ли стига да ви подкрепи вашият Господ с три хиляди спуснати ангели?” (Ал-и Имран, 3:-123-124).

След битката плячката била събрана и мюсюлманите заедно с пленниците – тръгнали към Медина. Мухаммед (с.а.с.) заповядал да се отнасят добре към пленниците, гарантирал сигурността на живота им. След направените преговори, пленниците били освободени срещу откуп, но било решено тези, които знаят да четат и пишат, но нямат възможност да платят откупа, да бъдат освободени при условие да научат да четат и пишат 10 мюсюлманчета.

Битката при Бедр била първата прекрасна победа на мюсюлманите, която увеличила силата им.

Ухуд

Езичниците от Мекка, които били победени в битката при Бедр и загубили много от близките си, били изпълнени с чувство за отмъщение. Отишли при Ебу Суфян и поискали печалбата от кервана да бъде използвана за война срещу мюсюлманите. Той приел предложението им. Те искали както да отмъстят за Бедр, така и да осигурят търговския път към Сирия, който бил изключително важен за тях.

Идолопоклониците от Мекка започнали да събират платени войници от племената около града, за да увеличат силата си още повече. В крайна сметка една армия от 200 коне, 3000 камили и 3000 войници, от които 700 бронирани, под командването на Ебу Суфян тръгнала към Медина. Мухаммед (с.а.с.) щом чул, че войската напредвала, събрал сподвижниците си, за да обменят идеи каква стратегия да следват. Една група дала идеята за оставане в Медина и защита на града отвътре, а друга – споделила виждането за посрещане на врага извън града. Мухаммед (с.а.с.) бил привърженик на идеята за защитаването на града отвътре. Но младежите, които не взели участие в битката при Бедр и Хазрети Хамза, чичото на Пейгамбера, се наложили за битка извън града. Мухаммед (с.а.с.) облякъл ризницата си, препасал меча си, сложил шлема си, като свой пълномощник в Медина оставил Абдуллах ибн Умму Мектум и с хилядна армия тръгнал на път. Военна част от 600 юдеи поискала да се присъедини към войската, но Пейгамбера не приел. По пътя Абдуллах ибн Убей казал: „Аз бях против откритата битка, Мухаммед послуша децата, а не послуша нас.” и с 300 свои поддръжници се върнал обратно.

На 25 януари 625 (11 шеввал 3) г. в събота сутринта стигнали до планината Ухуд, на север от Медина и на час разстояние от града.

Мюсюлманите се разположили така, че планината Ухуд останала зад гърба им. Мухаммед (с.а.с.) подредил войската си според военните правила, а знамето дал на Мусаб ибн Умейр. Зубейр ибн Аввам бил назначен за командир на бронираните части, а Хазрети Хамза – на останалите войници. За да възпрепятства нападението в гръб, Мухаммед (с.а.с.) разположил на прохода Айнейн 50 стрелци под командването на Абдуллах ибн Джубейр и ги предупредил, че докато не получат неговата заповед, да не се изтеглят при никакви обстоятелства, дори когато врагът побеждава или е победен.

През първия етап на битката мюсюлманите разгромили езичниците. Но мюсюлманите започнали да събират плячката, с чувството, че битката е спечелена и изоставили бойното поле. Разположените на прохода Айнейн стрелци също решили, че са победили и въпреки строгата заповед, напуснали местата си. Халид ибн Велид, който търсил възможност да нападне мюсюлманите в гръб пристъпил към действия. Абдуллах ибн Джубейр и 10 негови другари, които не напуснали местата си, станали жертва в последвалото сражение. След това Халид ибн Велид нападнал мюсюлманските бойци, заети да събират плячката. Останалите езичници се върнали и обновили нападението си. Мюсюлманите изпаднали в трудно положение. Междувременно Хазрети Хамза станал шехид, убит от ръката на Вахши ибн Харб. Идолопоклонник на име Ибн Камие наранил лицето на Мухаммед (с.а.с.) с меча си. От удара шлемът на Пейгамбера се разполовил на две и халките се заболи в бузата му. Хвърлен камък разцепил долната му устна и счупил един зъб. Междувременно още една ситуация, предизвикала паника сред мюсюлманите. Това било убийството на Мусаб ибн Умейр от Абдуллах ибн Камие, който го оприличил на Мухаммед (с.а.с.) и започнал да крещи: „Убих Мухаммед…” Това разтревожило мюсюлманите. По-късно станало ясно, че тази вест не е истина и спокойствието било възстановено.

Жената на Ебу Суфян – Хинд, която дошла на опразненото бойно поле, накарала своя роб Вахши да извади дробите на Хазрети Хамза и го сдъвкала със зъбите си. Разказва се, че заради привързаността на Пейгамбера към чичо си, не можел да понася да вижда Вахши, който по-късно станал мюсюлманин и го държал възможно по-далеч от себе си.

В тази много трудна битка мюсюлманите дали 70 шехиди, а от езичниците били убити 23.

Езичниците от Мекка повече не били настоятелни в битката. Най-накрая Ебу Суфян обиколил бойното поле, но и той се оттеглил.

Хазрети Мухаммед (с.а.с.) приключил с погребението на шехидите и същия ден се върнал в Медина. Но се усъмнил във връщането на курейшитите, което можело да бъде фиктивно. Предположил, че може да се върнат обратно, изпитал съжаление и на следващия ден с петстотна армия, която да следи курейшитите, отишъл до Хамра-ул-Есед, на 16 км разстояние от Медина и останал пет дни.

През нощта били запалени хиляди огньове, за да се създаде впечатление за многобройност на войската. Този поход бил наречен „Хамра-ул-Есед”.

Хендек

Друга битка, водена с идолопоклониците, била битката при Хендек. Тя носи това име, защото извън града бил изкопан един 5-километров ров (хендек). Но също така била наречена и битката „Ахзаб”, защото различни групи се обединили и нападнали мюсюлманите.

За тази битка водеща роля имали юдеите, които насърчили езичниците от Мекка. Събитията се развили по следния начин: Както беше споменато, след преселението на Пейгамбера в Медина, той се споразумял с местните юдейски племена да действат заедно и да не се съюзяват с езичниците. След кратко време юдейските племена Бену Надир и Бену Кайнука нарушили това споразумение и се съюзили с езичниците от Мекка. С опита за убийството на Пейгамбера от страна на членове на Бену Надир, връзките между тях и мюсюлманите били окончателно прекъснати, Бену Кайнука и Бену Надир били изселени от Медина. Една част от юдеите се заселили в Хайбер. Водачите на юдеите от племето Бену Надир, които искали да създадат обща сила срещу мюсюлманите, отишли в Мекка и приканили езичниците от Курейш да воюват срещу мюсюлманите. Ебу Суфян се зарадвал на тяхната инициатива и я одобрил. Тази група отишла и при някои арабски племена, като Гатафан, Сулейм, Есед, Фезаре, Мурре и Ешджа, които били идолопоклоници и ги накарала да действат, като им дала някои обещания.

В крайна сметка юдеите, курейшитите и една част от другите арабски племена създали общ фронт срещу мюсюлманите. Армията от 4000 души, събрана от Мекка и околностите, достигнала 10 хиляди до Медина благодарение на частите, присъединили се по пътя.

Междувременно Мухаммед (с.а.с.) научил за ситуацията от съюзника си – племето Хузаа. Пейгамбера събрал сподвижниците си и разговарял с тях каква военна тактика да следват. Дали да останат в Медина и да защитават града отвътре или да се влезе в открито сражение? В крайна сметка, решено било градът да бъде отбраняван отвътре.

Селман Фариси, един от сахабиите на Пратеника на Аллах, който бил с персийско потекло, предложил да бъде изкопан дълбок и широк ров в северната част на Медина. Той споделил знанията и наблюденията си от родната Персия не само за това как да се отблъсне нощното нападение на врага, обсадил града, но и за рововете около градовете, за да не могат кавалерийските части на противника да преминат отбранителния фронт. Това предложение било одобрено и веднага се пристъпило към действия. Предполага се, че дължината на рова била 5,5 км, широчината – 9 метра, а дълбочината – приблизително 4,5 метра.

Когато езичниците видели рова били изненадани. Въпреки че няколко човека от армията на курейшитите успяла да премине през рова, не могли да преодолеят защитната линия на мюсюлманите, защото те много добре я отбранявали. Обсадата се проточила. Храната на врага намаляла и изпаднали в затруднено положение. Поради това, в някои от тях се породило желание за отстъпление, което ги разтревожило. Те от една страна търсели пътища за преодоляване на рова и прехвърлянето му, а от друга – искали да оставят мюсюлманите между два огъня, като накарали и юдеите от племето Бену Курайза, живеещи в Медина да действат. Станалият причина за обсадата на Медина юдей Хуйей ибн Ахтаб, отишъл при предводителя на Бену Курайза Кяб ибн Есед и се опитал да го съюзи с езичниците, за да нападне мюсюлманите в гръб.

Първоначално Кяб ибн Есед, за който се твърдяло, че се е споразумял с Пейгамбера, отхвърлил това предложение, но в крайна сметка приел и скъсал споразумението. При тези обстоятелства мюсюлманите изпаднали в затруднение. Пейгамбера, който научил, че Бену Курайза са развалили споразумението, изпратил група, в която били и Саад ибн Муаз и Саад ибн Убаде при юдеите от Бену Курайза, за да разследват случая. Приканили ги да обновят споразумението, но те отказали. Пейгамбера бил известен за случилото се и пристъпил към мерки, за да предпази мюсюлманите от Бену Курайза.

Междувременно развитието на нещата станало лъч на надежда за мюсюлманите, които живеели в трудности и притеснения: Нуайм ибн Месуд, водач на племето Ешджа, което било на страната на езичниците, приел исляма и тайно отишъл при Пейгамбера. Казал, че езичниците не знаят за това и че може да помогне на мюсюлманите.

Пейгамбера поискал от него да скрие, че е станал мюсюлманин и казал: „Отдели се от нас, защото войната е хитрост.” (Ибн-ул-Есир, ел-Кямил, II, 182), научил го на някои тактики и го отпратил. Нуайм отишъл при Бену Курайза и им казал: „Ако курейшитите по някаква причина се върнат в Мекка, мюсюлманите ще накажат Бену Курайза.” Също така, за да са сигурни, че курейшитите няма да ги оставят сами срещу мюсюлманите, ги посъветвал да поискат за заложник един човек от първенците им. Веднага след това Нуайм отишъл при курейшитите и разказал, че Бену Курайза се споразумели тайно с мюсюлманите и че искайки един заложник измежду тях, ще го предадат на Мухаммед (с.а.с.) и поискал юдеите да се дистанцират. След известно време, когато Бену Курайза поискали от езичниците заложник, те стигнали до убеждението, че казаното от Нуайм било истина. Известили юдеите, че никога няма да изпратят заложник. Въз основа на това Бену Курайза стигнали до убеждението, че курейшитите не са искрени.

Всяка една от групите обвинявала другата в изменничество. Така съюзът между юдеи и идолопоклонници отивал към своя край. Междувременно наближавал месец зилкаде. Това означавало, че започвали неприкосновените (харам) месеците. Около Мекка щели да се органзират панаири и щял да започне сезонът на поклоненията. Поради тези причини курейшитите решили да се върнат в Мекка. По същото време неочаквано се появила буря и езичниците били изненадани. Това събитие е описано в Корана така:

„О, вярващи, помнете благодатта на Аллах към вас, когато насреща ви настъпиха с войски, а Ние пратихме срещу им вятър и войски, които не видяхте. За вашите дела Аллах е зрящ.” (ел-Ахзаб, 33: 9)

След като вятърът разрушил щаба им Ебу Суфян обявил, че обсадата е вдигната. След това Пейгамбера позволил на мюсюлманите да се завърнат в домовете си.

Обсадата при Хендек започнала на 1 януари 627 (7 шеввал 5) г., продължила 23 дни и приключила на 24 януари 627 (1 зилкаде 5) г.

Езичниците били поразени. В тази битка шестима мюсюлмани станали шехиди, а от вражеската армия – трима били убити.

Разгромът и загубата на курейшитите и съюзниците им оказало изключително влияние за разпространението на исляма сред арабските племена.

По време на тази война, военният и политическият гений на Пейгамбера още веднъж излязъл наяве.

Ваш ред е
Кои са основните принципи, които следвал Пейгамбера във войните с езичниците?

Мирният период: Споразумението при Худейбийе

Няколко месеца след битката при Хендек, на шестата година от преселението Мухаммед (с.а.с.) сънувал, че прави таваф (ритуална обиколка) на Кябе. Споделил този сън със сподвижниците си и било взето решение да се изпълни поклонението умре.

Същата година през месец зилкаде се приготвили и тръгнали на път. Като свой пълномощник в Медина Пейгамбера оставил Абдуллах ибн Умму Мектум и с около 1500 свои сподвижници тръгнал на път. Единствената цел била посещението на Кябе. За да покажат своето намерение преди да се отдалечат твърде много от Медина облекли ихрам (хаджийско облекло), не взели със себе си нищо друго, освен оръжията, които използвали при пътуванията си, както и 70 камили за курбан.

Езичниците от Мекка не останали доволни и се усъмнили в посещението. Затова помислили за начините, по които биха могли да върнат обратно мюсюлманите още преди да са навлезли в Мекка. Те изпратили Халид ибн Велид и Икриме ибн Ебу Джехил заедно с конница да ги следят. Но мюсюлманите не преминали от препречения им от езичниците път и по този начин достигнали до Худейбийе, който се намирал на 17 км от Мекка.

За да решат въпроса и двете страни започнали да си изпращат посланици. За да разберат истинското намерение на мюсюлманите, курейшитите изпратили Будейл ибн Барка заедно с група от племето Хузаа. Пейгамбера поискал от него да извести курейшитите, че не идват да воюват, а да посетят Кябе. В същото време от мюсюлманите Хираш ибн Умеййе бил изпратен в Мекка с послание, че са дошли единствено за поклонението умре, че ще направят таваф на Кябе и ще се върнат обратно и нямат намерение да воюват. Но езичниците се отнесли зле с него. Умеййе разказал на Пейгамбера за случилото се.

Този път Пейгамбера пожелал да изпрати в Мекка Хазрети Юмер. Но той не пожелал, защото в Мекка нямал никакви роднини, които да го покровителстват и бил наясно с враждата и коравосърдечността, които изпитвали курейшитите към него. Предложил Хазрети Осман и Пейгамбера го изпратил като посланик в Мекка. Езичниците отвърнали, че не могат да разрешат това посещение, но ако той пожелае може да направи таваф на Кябе. Хазрети Осман не приел това. Езичниците се ядосали и го задържали. Междувременно до Пейгамбера стигнала вест, че Хазрети Осман бил убит. В светлината на това негативно развитие Пейгамбера решил да вземе от сподвижниците си обет (биат), че няма да се изтеглят оттам без да воюват с езичниците. В Худейбийе, където лагерувал под едно дърво, получил обет от сподвижниците си, които се заклели да воюват „до смърт” или „воюване докато не бъде постигнат успех”. Този обет бил наречен „Биат-ур-Ридван”. В Коран-и Керим за него се споменава следното:

„Аллах бе доволен от вярващите, когато ти заявиха вярност под дървото [о, Мухаммед]. И узна Той какво имат в сърцата си. И спусна Той спокойствие над тях. И им въздаде близка победа. И много богатства ще вземат. Аллах е всемогъщ, премъдър.” (ел-Фетх, 48:-18-19).

Езичниците от Мекка научили за този обет, уплашили се и освободили Хазрети Осман. Непосредствено след това изпратили в Худейбийе група, в която участвали Сухейл ибн Амр, Хувейтиб ибн Абдулузза и Микрез ибн Хафс с искане за мир. В резултат на проведените двустранни споразумения било подписано Худейбийското споразумение. Според него:

1. Тази година мюсюлманите ще се върнат без да посетят Кябе, но на следващата ще могат да го направят в рамките на 3 дни. По време на пребиваването им в Мекка никой от града няма да се среща с тях. Ще могат да носят със себе си единствено оръжията си, които използват при пътуванията си.

2. Ако поискат – арабските племена могат да се споразумеят както с курейшитите, така и с Мухаммед (с.а.с.).

3. Нито един от мюсюлманите от Медина, потърсил убежище в Мекка, няма да бъде върнат, но ако и някой от курейшитите, приел исляма, потърси убежище при мюсюлманите, то той няма да бъде приет от тях.

4. Ще бъде осигурена сигурността на отиващите в Мекка за поклоненията хадж и умре или тези, които преминават от там за Йемен и Таиф, минаващите от Медина за Сирия или Изтока.

5. Това споразумение ще бъде в сила 10 години, в рамките на този период нито курейшитите ще нападат мюсюлманите, нито пък те ще нападат курейшитите.

Тези разпоредби важели и за съюзниците и на двете страни.

След като текстът на споразумението бил готов, възникнал проблем, свързан с написването на имената на страните. Езичниците от Мекка възразили на искането на Пейгамбера името му в края на текста да бъде написано като „Расулюллах Мухаммед” (Мухаммед, Пратеник на Аллах) и поискали да бъде сменено и написано „Мухаммед ибн Абдуллах” (Мухаммед син на Абдуллах). Пейгамбера приел предложението им и подписал споразумението като Мухаммед ибн Абдуллах.

Друг проблем бил, че езичниците по традиция използвали „Бисмикяллахумме” (В Твое име, о, Аллах!), на мястото на „Бисмиллях-ир-раман-ир-рахим” (В името на Аллах, Всемилостивия, Милосърдния). Пейгамбера не възразил да бъде използван по този начин в текста, защото тази дума не била в противоречие с единството на Аллах. Текстът на споразумението бил написан от Хазрети Али, било изготвено в два екземпляра и подписано от свидетелите и на двете страни.

Непосредствено след споразумението Ебу Джендел, син на Сухейл ибн Амр, водач на делегацията на курейшитите, избягал от затвора, където бил в заради това, че бил мюсюлманин и потърсил убежище при тях. Но съгласно споразумението бил предаден на баща си.

Връщането в Медина без да бъде извършено поклонението умре, едностранното предаване на търсещите убежище, изваждането от текста на думата „Расулюллах”, имало негативно отражение върху сподвижниците на Пейгамбера. За да повдигне настроението им, той им казал, че това споразумение няма да представлява загуба за тях, точно обратното – ще бъде значително постижение в дългосрочен план. Наистина, въпреки че Худейбийското споразумение на пръв поглед изглежда неблагоприятно за мюсюлманите, то е повратна точка за бързото разпространение на исляма.

Мюсюлманите, които останали повече от 10 дни в Худейбийе, след споразумението се завърнали в Медина.

На следващата година около 2000 мюсюлмани посетили Кябе безпроблемно.

3 Взаимоотношенията с юдеите

Социалните, политическите и културните взаимоотношения на мюсюлманите с юдеите започнали с преселението на мюсюлманите от Мекка в Медина. След преселението си в Медина, Пейгамбера сключил спораумение с местното юдейско население, което се ползвало със значително влияние. С това споразумение били направени стъпки за социален мир между мюсюлманите и юдеите.

Още от древни времена юдеите се заселили в Медина и някои райони по пътя към Шам. Числеността, богатството, активната им земеделска, занаятчийска и търговска дейност, както и вярата им в собствения им пейгамбер и книгата, донесена от него, били причина да изпитват чувство на превъзходство спрямо останалото местно население. Поради това от време на време се държали властно със съгражданите си.

Скоро след пристигането си в Медина, Пейгамбера се споразумял с тях, гарантирал религиозните им свободи и основните им права. Не отменил мирните споразумения, които били сключили преди това с племената Евс и Хазредж, запазил позициите им в Медина, с условието да не помагат на врага и да не посягат на ничие право. Но юдеите се разтревожили, уплашили се от нарастващата сила на Пейгамбера и все по-голямото разпространение на исляма. Били обхванати от страх да не бъдат разклатени позиициите им.

Хазрети Мухаммед (с.а.с.) от време на време ги призовавал към исляма, но те отхвърлили призива му и започнали да таят искрена омраза към Пейгамбера, дори да създават интриги срещу мюсюлманите.

Юдейското племе Бену Кайнука първи развалили споразумението с Пейгамбера. След битката при Бедр започнали да омаловажават успеха на мюсюлманите, да пропагандират, че той се дължи непознаването на военната техника от страна на курейшитите.

Жена от енсар (местни мюсюлмани от Медина) отишла на чаршията на Бену Кайнука. Един юдеин, който бил в магазина, закачил полата й без тя да забележи. След като станала бельото й се открило. Юдеите се разсмяли. Жената започнала да крещи, минаващ оттам мюсюлманин се намесил и се сбил с юдеина, вследствие на което починал като станал шехид, убит от присъстващите.

Юдеите заявили, че развалят споразумението. Приготвили се за война. Въпреки че Мухаммед (с.а.с.) разговарял с тях и им казал, че това начинание няма да има добър край, те били настоятелни в позицията си.

При тези условия през март-април 624 (шеввал 2) г. Пейгамбера обсадил Бену Кайнука заради измяната им в продължение на 15 дена.

В крайна сметка се предали, излезли от крепостите си и се съгласили с решението, което ще вземе Пейгамбера. Старият съюзник на Бену Кайнука Абдуллах ибн Убей поискал от Пейгамбера да им прости, а той решил да се изселят от Медина. Бену Кайнука изоставили имуществото и оръжието си и напуснали Медина. Заселили се в град Езриат (Дераа) на сирийска територия.

Според приетото споразумение между мюсюлманите и юдеите при необходимост страните щели да си оказват материална подкрепа. Един мюсюлманин по погрешка убил двама души и мюсюлманите били длъжни да ги овъзмездят. Пейгамбера, опирайки се на споразумението отишъл директно в махалата на Бену Надир, за да поиска лично от тях да се включат в работата по овъзмездяването. Първоначално юдеите от Бену Надир се държали добре с Пейгамбера, заявили, че ще се включат в овъзмездяването и поискали той да си почине известно време. Всъщност планирали да търкулнат камък и да го убият, докато си почивал на сянка при една стена, заедно с сподвижниците си. Пейгамбера усетил намерението им и си тръгнал. Съобщил на мюсюлманите, че Бену Надир са направили опит да го убият и поискал да се приготвят за война срещу тях. Изпратил Мухаммед ибн Меслеме при Бену Надир като посланик и им припомнил измяната, поискал да напуснат Медина в 10-дневен срок. Но Бену Надир, които първоначално решили да се приготовят за изселване, повярвали на обещанието за помощ от страна на Абдуллах ибн Убей и се отказали от него. На 29 юни 625 (18 раби-ул-еввел 4) г. Пейгамбера се отправил срещу Бену Надир, обсадил ги и ги призовал да сключат споразумение. Но юдеите не приели това предложение и започнали да хвърлят стрели и камъни срещу мюсюлманите. Обсадата продължила 15 дни. Бену Надир се съгласили да се изселят от Медина, след като Абдуллах ибн Убей не изпълнил обещанието си за подкрепа и юдеите на Бену Курайза не оказали очакваната помощ.

Според направеното споразумение напуснали Медина, като взели със себе си движимата си собственост и семействата, с изключение на военните принадлежности. Повечето се заселили в Хайбер. А друга част отишли към Сирия. След като оставил семейството си в Хайбер, водачът им Хуйей ибн Ахтаб отишъл в Мекка, за да провокира езичниците от Курейш срещу Пейгамбера. Обсадата при Хендек била осъществена в резултат на дейстията им от този род.

След изселването на Бену Кайнука и Бену Надир от Медина, в града останали само Бену Курайза. Те предали мюсюлманите в най-трудния за тях момент при битката при Хендек в резултат на провокцията на водача на Бену Надир Хуйей ибн Ахтаб. Предателството отвътре поставило в изключително трудно положение мюсюлманите, които се опитвали да защитават града. Когато Пейгамбера научил за положението, изпратил делегация, за да разучи и да ги накара да се откажат от предателството. Но водачът на Бену Курайза Кяб ибн Есед се подиграл с мюсюлманската делегация и се отнесъл доста грубо с нея.

След обсадата при Хендек, Пейгамбера веднага тръгнал срещу Бену Курайза и обсадил махалата, в която живеели. Бену Курайза, които се изтеглили в крепостите си и предизвиквали мюсюлманите, изпаднали в затруднение, когато обсадата се проточила и започнали да търсят пътища за решение. Мюсюлманите им предложили да приемат исляма, но те не приели. Бену Курайза се предали с условието да са съгласят с решението на стария си съюзник Саад ибн Муаз.

Саад взел решението мъжете да бъдат убити, заради военно престъпление, жените и децата да бъдат взети като пленници, имуществото да бъде оценено със статут на плячка.

Битката с племето Бену Курайза, случила се през януари 627 (зилкаде 5) г., приключила с изпъленението на горепосочените решения.

С елиминирането на юдеите от Бену Курайза, Медина се освободила от опасността от развалилите споразумението юдеи, но за мюсюлманите юдейската опасност продължавала да съществува.

Юдеите от Хайбер, които научили за случая, се обединили с тези от Хайбер, Тейма, Федек, Вади ел-кура и решили да тръгнат към Медина. През месец рамазан на шестата година по хиджри, веднага след като разбрал за това развитие, Пейгамбера изпратил група, начело с Абдуллах ибн Раваха в Хайбер, за да го проучи. Групата установила, че вестта е истина. Мухаммед (с.а.с.) организирал две хилядна армия и към края на месец мухаррем на седмата година по хиджри потеглил от Медина. След тридневно пътуване стигнал до Хайбер, който се намирал на 150 км разстояние от Медина. Пейгамбера ги призовал или да приемат исляма или да сключат мир. Но те ги отхвърлили. Юдеите се защитавали с всички сили в продължилата 20 дена обсада, но крепостите им постепенно паднали и най-накрая Хайбер бил превзет.

Мухаммед (с.а.с.) оставил на юдеите стопанисването на земите на Хайбер, но с условието половината от продукцията да бъде предоставяна на мюсюлманите. Благодарение на тези приходи икономическата сила на мюсюлманите нарастнала.

Пейгамбера, който останал няколко дена в Хайбер, след превземането на града се сблъскал с опит за убийство. Зейнеб, дъщерята на Харис – един от водачите на юдеите, направила опит да го отрови, но бил неуспешен. По време на превземането на Хайбер били придобити значително количество плячка и пленници. Измежду пленниците Пейгамбера освободил Сафийе, дъщеря на Хуйей ибн Ахтаб, водач на юдеите и се оженил за нея.

След Хайбер, Пейгамбера превзел и Вади ел-кура – също едно от населените центрове на юдеите. Както при юдеите от Хайбер, така и за тях било поставено условието да предоставят половината от годишната си продукция на мюсюлманите. След падането на крепостта Хайбер, юдеите от Федек поискали мир.

Така силата на юдеите била сломена.

4 Взаимоотошенията с християните

Още от първите дни мюсюлманите установили взаимоотношения с християните. Събитието, което довело до заставането на мюсюлмани и християни един срещу друг, било свързано с изпращането на Умейр ел-Езди с писмо до управителя на византийския град Бусра, убийството на посланика при пристигането му в Муте от друг васал на Византия – Шурах ибн Амр ел-Гассани.

Пейгамбера веднага събрал войската, начело на трихилядната армия назначил Зейд ибн Харисе, Джафер ибн Ебу Талиб и Абдуллах ибн Раваха. И управителят на Бусра Шурах ибн ел-Гассани започнал съответните приготовления и с подкрепата на византийците събрал близо стохилядна армия. Когато мюсюлманите пристигнали до Муте, в покрайнините на Белка, на 35-40 км разстояние от Йерусалим видяли срещу себе си около стохилядна вражеска армия.

Мюсюлманите се биели с всички сили. Един след друг Зейд, Джафер и Абдуллах ибн Раваха станали шехиди. Армията на мюсюлманите започнала да се разпада. Начело на войската бил назначен Халид ибн Велид, който събрал разпадащата се войска и започнала битка срещу врага. През нощта тя била прекратена и на следващия ден Халид ибн Велид, вземайки под внимание числовото превъзходство на вражеската войска, решил да приложи различна тактика. Неговият план бил да накара врага да помисли, че мюсюлманите са получили помощ през нощта, като преместил войниците от десния фланг на войската вляво, а тези от левия фланг вдясно, от предния фланг на задния и обратно. Истинската цел на Халид ибн Велид била да деморализира врага, да ги обезсърчи с нападение и да изтегли армията на мюсюлманите, за да я спаси от унищожение. Всичко станало както бил запланувал Халид ибн Велид. След бърза атака мюсюлманите се изтеглили назад. Вражеските части не посмели да преследват мюсюлманите, които се върнали в Медина. Пейгамбера дал на Халид ибн Велид прозвището „Сейфуллах” (Мечът на Аллах). Това се е случило през 629 (8) г.

Друго събитие, което изправило мюсюлманите и християните един срещу друг, бил походът за Тебук, осъществен след обсадата при Таиф.

След като Пейгамбера научил, че няколко търговци, идващи от Сирия, вземат помощ и от византийския император, и християнските арабски племена се готвят да воюват срещу мюсюлманите, започнал военни приготовления. Събрал 30-хилядна армия и въпреки че обикновено мястото, където ще се воюва ce пазело в тайна, ясно обявил, че тази война ще се води срещу византийците. Времето не било много изгодно за битка. Било горещо и имало недоимък. Поради това тази война била наречена „Газвет-ул-усра” (Войната на затруднението).

На деветата година от хиджрета, войската, която била събрана в много трудни условия, тръгнала към Сирия под командването на Пейгамбера. Мюсюлманите отишли в Тебук, на 778 км от Медина и на пътя за Сирия, където лагерували. Въпреки че останали 20 дена в Тебук, не видели врага. Разбрали, че не била събрана армия срещу мюсюлманите и че вестите, достигнали до Медина не били достоверни.

По време на похода Тебук били направени споразумения с някои съседни страни. Изпратени били части, които призовали към исляма населението в региона на Джерба, Ейле, Езрух, Макна и Маан, където християните преобладавали, но в някои части имало и юдеи. Те не приели ислямската религия, а само да плащат данък джизийе и признали мюсюлманската власт.

В областта Неджран на Арабския полуостров имало многочислена християнска общност. На 9-та година по хиджри, която историците определят като „Годината на делегациите” (Сенет-ул-вуфуд) християните от Неджран изпратили делегация от 60 души в Медина, след като получили писмо от Пейгамбера. С него Пейгамбера ги призовал да приемат исляма, при условие, че ако не го приемат, трябва да плащат джизийе и ако откажат – срещу тях ще бъде обявена война.

Един следобед в Месджид-и Небеви дошла делегация от Неджран Мюсюлманите току-що били приключили изпълнението на намаза. Тъй като и времето за молитва на християните било дошло, те пожелали да я извършат в джамията, обръщайки се на изток. Някои от сподвижниците на Пейгамбера поискали да възпрепятстват това, но той им разрешил да изпълнят молитвата си. По-късно ги призовал да приемат исляма. Те казали „Ние преди теб станахме мюсюлмани”. Пейгамбера им отговорил, че три са нещата, които не им позволяват да бъдат мюсюлмани, а именно – яденето на свинско месо, прекланянето пред кръста и вярата, че Аллах имал син.

„Примерът с Иса пред Аллах е като примера с Адем. Сътвори го Той от пръст, после му рече: “Бъди!” И той стана.” (Ал-и Имран, 3:-59).

След което го попитали: „Добре тогава, кой е бащата на Иса?” Пейгамбера замълчал. В рамките на това време били низпослани повече от осемдесетте айети на сура Ал-и Имран, в която имало информация относно Хазрети Иса и християнството. 59-и айет на сура Ал-и Имран дало отговор на техния въпрос.

„А на онзи, който спори с теб за нея, след като си получил знание, кажи: “Елате да извикаме нашите синове и вашите синове, нашите жени и вашите жени, нас самите и вас самите, а после да се помолим и призовем Аллах за проклятие над лъжците!” (Ал-и Имран, 3:-61).

След като им отговорил с този айет, Пейгамбера ги призовал към отправяне на двустрани проклинания (мубахеле), както било посочено в 61-и айет на сура Ал-и Имран.

След това предложение християните от Неджран поискали разрешение, за да обсъдят помежду си възникналата ситуация. Решили да не правят мубахале. Съгласили се да плащат джизийе при условие да запазят религията си. След като Пейгамбера приел предложението им, подписали споразумение да дават по две хиляди броя облекло, като хиляда броя през месец реджеб и останалите хиляда – през месец сафер.

Ваш ред е
Кои са основните принципи, които следвал Пейгамбера за изграждането на културата за съжителство с юдеи и християни?

5 Превземането на Мекка

Още преди да са минали две години споразумението Худейбийе било провалено от страна на езичниците. Между племето Хузаа, влязло в съюз с мюсюлманите след споразумението Худейбийе и племето Бекр, обединило се с езичниците, имало вражда от години.

Една нощ през месец шабан на 8 година от преселението, група от племето Бекр неочаквано нападнала племето Хузаа и убила 23 души. По време на това нападение езичниците от Курейш оказали помощ на племето Бекр, снабдявайки ги с оръжия.

Амр ибн Салим от Хузаа, с една конница отишъл в Медина и разказал на Пейгамбера за случилото се. Той написал писмо на курейшитите и поискал от тях или да развалят съюза си с племето Бекр или да овъзмездят убитите хора от племето Хузаа. Заявил, че ако не направят едно от тези две неща, ще им бъде обявена война. Курейшитите отхвърлили предложението, дали отрицателен отговор на посланика и го отпратили. Вероятно обаче се изплашили от евентуалното развитие на нещата и с чувство на разкаяние изпратили Ебу Суфян в Медина, за да поднови споразумението от Худейбийе. Пейгамбера не го посрещнал добре и отхвърлил предложението му, след което Ебу Суфян се върнал обратно.

След като излязъл от Медина, мюсюлманите решили да тръгнат към Мекка. С тази цел започнали тайно да се приготовляват. Изпратили вест на племената около Медина да се съберат в града в началото на месец рамазан.

Военните приготовления били пазени в изключителна тайна. Курейшитите не трябвало да научават за това. Но един от мухаджирите (преселниците) Хатиб ибн Ебу Белтеа предал на една жена тайно писмо, в което съобщавал за военната подготовка. Тя била заловенa и делото разкрито. Хатиб, който бил разпитан, посочил извинителна причина и бил опростен.

В първите дни на месец рамазан приготовленията приключили. На 1 янури 630 (10 рамазан 8) г. Пейгамбера тръгнал от Медина, начело на 10-хилядна армия.

Армията лагерувала в долината Мерр-уз-захран, на 16 км от Мекка. Пейгамбера, създал военен щаб в долината щом се стъмнило и накарал да бъдат запалени толкова огньове, колкото е броят на войниците. Идолопоклонниците от Мекка, които видели огъня и не знаели кои са дошлите, изпратили Ебу Суфян и двама негови другари да го разучат. Но Ебу Суфян и другарите му били заловени и отведени при Пейгамбера. След дълго колебание Ебу Суфян приел исляма.

Мюсюлманите влезли в Мекка от четири посоки. Пейгамбера назначил един човек да обяви следното:

„Който влезе в дома на Ебу Суфян е в безопасност. Който затвори вратата си е в безопасност. Който влезе в Месджид-и Харам е в безопасност.”

Пейгамбера поискал да не се пролива кръв, освен когато е наложително. Градът Мекка се предал, мюсюлманите направили таваф на Кябе и разрушили идолите.

Пейгамбера се обърнал към хората, събрали се около Кябе:

„Няма друг Господ, освен Аллах. Той няма съдружник, изпълни обещанието си, помогна на раба си, победи всички общности. Внимавайте, всякакъв вид дискриминация, кръвно и имуществено отмъщение са под нозете ми. С изключение на работата по подръжката на Бейтуллах (Домът на Аллах – Кябе) и осигуряването на водата земзем на поклонниците.

О, общност на курейшитите, Аллах ви е забранил да се възгордявате и да се величаете с дедите си, както правихте в периода на невежеството, всички хора са деца на Адем, а Адем е създаден от пръстта.

„О, хора, Ние ви сътворихме от един мъж и една жена, и ви сторихме народи и племена, за да се опознавате. Най-достоен измежду вас при Аллах е най-богобоязливият. Аллах е всезнаещ, сведущ.” (ел-Худжурат, 49:-13).

Пейгамбера попитал „О, общност на курейшитите, как мислите, какво ще ви направя аз?”, а те му отговорили в един глас: „Това, което е най-добро, ти се един честен брат и честен съплеменник.” След което Пейгамбера им казал: „Хайде, тръгвайте, всички сте свободни.” (Имадуддин Халил, Мухаммед Алейхисселям, стр. 253).

Пейгамбера обявил обща амнистия в Мекка. За 17 души тя не била валидна. Голяма част от тях по-късно също били опростени.

Завладяването на Мекка изключително ускорило разпространението на исляма и било повратна точка в историята на исляма.

Ваш ред е
Какво е значението за днешния ден на хутбето, което Пейгамбера ни изнесъл по време на завладяването на Мекка?

6 Пратениците на универсалния призив

Със завладяването на Мекка през 630 година (8 година по хиджри), последвалото приемане на исляма от страна на могъщото племе Хевазин, влизането под ислямско владичество на Северна Арабия след похода за Тебук през деветата година, започнали да идват групи от всички части на Арабия в Медина. Понеже деветата година от преселението била доста натоварена от гледна точка на посещения на групи, тя била наречена „Година на делегациите” (Сенет-ул-вуфуд). Броят на делегациите, изпратени от племената надхвърлял 70. Една част от тях били:

Саад ибн Бекир, Темим, Химйери, Беджиле, Тай, Есед, Таглиб, Фезаре, Кинане, Кинде, Сакиф, Сулейм...

Обикновено целта на делегациите, посрещани много добре от Пейгамбера, била да съобщят, че са приели исляма, че искат да получат знания за исляма или учители, които да ги обучават. Но както беше споменато, имало и такива, които при срещите си заявявали, че приемат господството на мюсюлманите с условието да плащат данъка джизийе. Делегацията на христяните от Неджран биха могли да бъдат посочени като пример за това.

Хазрети Мухаммед (с.а.с.) се държал изключително гостоприемно с тях. Делегациите били посрещани предимно в домовете на сподвижниците на Пейгамбера, а също така и в палатка, използвана като гостилница, близо до суффе и джамията.

С мирното споразумение, направено с курейшитите на шестата година от преселението, Пейгамбера получил добра възможност, за да призовава хората към исляма. След споразумението при Худейбийе веднага щом се върнал в Медина, без да губи време изпратил писма и посланици до емирите, водачи на племена, владетели на области, намиращи се около полуострова. По този начин призовавал тях и народа, под тяхното управление, да приемат исляма и им разяснявал принципите на ислямската религия. Пейгамбера изпратил Дихйе ибн Халифе ел-Келби при византиския владетел, Ибн Умеййе ед-Дамри при владетеля на Абисиния, Абдуллах ибн Хузейфе ес-Сехми при персийския владетел, Хатиб ибн Еби Белтеа при владетеля на Александрия Мукавкъс; Шуджа ибн Вехби при краля на гассанидите Харис ибн Ебу Шемир, Селит ибн Амр при Хевзе ибн Али, съдия на Йемаме. Освен тях изпратил писма и на водачите на арабски племена, на известни и влиятелни личности, на християните, юдеите и зороастрийците, и ги призовал да приемат исляма.

Посланиците, носещи това послание, понякога били посрещани добронамерено, понякога – не. Няколко примера за това са посочени в следващите редове:

Херакъл приел упълномощеното от Пейгамбера лице в Йерусалим, където се намирал по това време, държал се добре с него, отпратил го с подаръци, но не приел исляма.

Владетелят на Абисиния, посрещнал добронамерено изпратения пратеник Амр ибн Умеййе. Дори се разказва, че приел исляма. Изпратил в Медина преселниците, останали в страната му, като ги качил на един кораб.

Персийският владетел Хусрев Первиз накарал писаря си от Хире да прочете посланието, донесено от Абдуллах ибн Хузафе ес-Сехми, ядосал се, че името на Пейгамбера било изписано преди неговото и скъсал писмото, изгонил посланика.

Египетският владетел Мукавкъс посрещнал добре Хатиб ибн Еби Белтеа, но не приел исляма. Същевременно изпратил в Медина робинята Мария и още някои подаръци. Пейгамбера се оженил за Мария и дори им се родил син Ибрахим.

Писмата до владетелите били мъдро написани с доброжелателни изрази. Няколко примера от тези писма са посочени в следващите редове:

В писмото, изпратено до византийския император Херакъл се съобщава:

„Бисмиллях-ир-рахман-ир-рахим (В името на Аллах, Всемилостивия, Милосърдния).

От раба и Пратеника на Аллах – Мухаммед до византийския император Херакъл:

Мир на онези, които следват напътствието. Призовавам те към исляма. Приеми исляма, за да бъдеш в мир и Аллах да те възнагради двойно. В противен случай грехът на поданиците ти ще е върху теб. “Кажи: „О, хора на Писанието, елате към едно общо слово между нас и вас, да не служим на друг, освен на Аллах и да не Го съдружаваме с нищо, и едни от нас да не приемат други за господ, освен Аллах!” А отвърнат ли се, кажете:„Засвидетелствайте, че сме мюсюлмани!”

Писмото до персийския владетел:

Бисмиллях-ир-рахман-ир-рахим (В името на Аллах, Всемилостивия, Милосърдния).

Мир на онези, които следват напътствието, вярващите в Аллах и Неговия Пейгамбер, свидетелстващите, че няма друг Господ, освен Аллах и че Мухаммед е негов раб и Пейгамбер. Призовавам те да приемеш исляма, защото аз съм Пейгамбера, изпратен на цялото човечество, за да предупреди хората и да изпълни повелята на Аллах за тези, които не вярват. Приеми исляма, за да се спасиш. Ако не приемеш, всичките грехове на огнепоклонниците ще са върху теб.” (Doğuştan Günümüze Büyük İslam Tarihi, I, 503-504).

7 Прощалното поклонение, прощалната проповед и универсалните призиви

Поклонението хадж, което извършил Пейгамбера на десетата година от преселението се нарича „Прощалното поклонение” (веда хаджджъ), заради сбогуването му с приятелите и невъзможността да посети отново Кябе.

На десетата година от преселението, по време на месец зилкаде подготовката за поклонението приключила и кандидатите за хадж се събрали в Медина. На 22 февруари 632 (26 зилкаде 10) г., събота, Пейгамбера, заедно с членовете на семейството си, и една група, състояща се от преселници (мухаджири) и мединци (енсар) и други арабски племена тръгнала от Медина. Водили 100 камили за курбан. Когато пристигнали до мястото Зулхулейфе, Пейгамбера изпълнил обедния намаз, кланяйки два рекята намаз като пътник (сефери) и същия ден облякъл ихрам (специално хаджийско облекло). На четвъртия ден от месец зилхидже, в неделя преди обед на гърба на камилата си Кусва стигнал до Мекка. Направил таваф на Кябе, изпълнил два рекята намаз и сай (движение) между хълмовете Сафа и Мерве.

Пейгамбера и мюсюлманите, които на деветия ден на зилхидже отишли в местността Мина, същия ден следобяд изкачили планината Арафат. Пратеника на Аллах, достигнал до средата на долината Арафат върху гърба на камилата си Кусва, обърнал се към мюсюлманите, чийто брой надхвърлял сто хиляди. Тук той изнесъл най-голямата и най-важна проповед на ислямския призив:

„Наистина, хвалата принадлежи на Аллах! Ние възхваляваме Аллах и търсим помощ и опрощение от Него. Осланяме се на Аллах от злините в душите ни и прегрешенията в делата ни. Когото Аллах напъти в правия път, никой не може да го отклони, и когото Аллах отклони от правия път, никой не може да го насочи във верния път. Свидетелствам, че няма друг Бог, освен Аллах! Един е Той и няма съдружници! Свидетелствам също така, че Мухаммед е Негов раб и пратеник!

• Аз ви призовавам, о раби на Аллах! Бойте се от Аллах! Аз ви подканям и зова към подчинение на Неговата воля и откривам своята реч с това, което е добро и благо за вас!

• О, хора! Чуйте моите слова, защото не знам дали ще бъда сред вас тук отново след тази година.

• О, хора! Както считате този месец, този ден, този град за свещени, така считайте живота и имуществото, достойнството и честта на всеки мюсюлманин за свещени. Защото те са защитени от всякакво посегателство.

• Наистина, ще срещнете вашия Повелител и ще отговаряте за всички ваши постъпки!

• Затова се пазете, не се отклонявайте от пътя на праведността след като си отида и не се унищожавайте един друг!

• Всички, които ме слушат, трябва да предадат думите ми на други, а те отново на други, и може би те ще разберат думите ми по-добре от тези, които ме слушат сега...

• О, хора! Аллах е един, цялото човечество произлиза от Адем, а той от пръстта. Най-благорuдният и ценен високо от Аллах е този, който уважава и избягва да се противопоставя на повелите на Аллах. Арабинът не превъзхожда неарабина, освен с богоязливост. Свидетел ми бъди, о, Аллах, че предадох посланието ти на хората!“ (Ибн Абдираббих, ел-Икд-ул-ферид, IV, 57-58; Якуби, Тарих, II, 109-110).

С Прощалната проповед (веда хут беси) Пейгамбера представил на човечеството един универсален призив.

След като Пейгамбера изнесъл проповедта си, се изкачил на Арафат. Докато бил там, получил айета, в който било посочено, че е завършил божествената си мисия да призовава.

„... Днес завърших вашата религия за вас и доведох докрай Своята благодат към вас, и одобрих исляма за ваша религия...” (ел-Маиде, 5:-3).

След като изпълнил поклонението хадж на 26 март 632 (29 зилхидже 10) г. Пейгамбера се завърнал в Медина.

Ваш ред е
Посочете универсалните послания в Прощалната проповед (веда хутбеси)?

8 Смъртта на Пейгамбера (с.а.с.)

Още не било минало много след прощалния хадж и на 27 май 632 (29 сафер 11) г. Пейгамбера се разболял. В първите дни имал доста висока температура, но това не му пречело да отива в месджида, водил намазите, когато температурата му спадала. Така продължило няколко дни. Но по-късно, когато силите му недостигали, назначил Ебу Бекир да води намазите. Пейгамбера починал в понеделник на 8 юни (13 раби-ул-еввел).

Вестта за неговата смърт изглеждала невероятна за много хора. Хазрети Юмер започнал да се ядосва на всички, които говорели за това. Изваждайки меча си, той казал:

„Ще убия всеки, който смята, че Пратеника на Аллах е мъртъв. Заклевам се, че той не е мъртъв, точно както си отиде Муса, и той достигна до Аллах, за да се върне обратно при уммета и да бди над тях до деня на страшния съд.” (Ибн-ул-Есир, II, 323).

Ебу Бекир бил този, който спасил Хазрети Юмер и останалите мюсюлмани от объркването, в което били изпаднали. Научил скръбната вест Ебу Бекир веднага влязъл в Месджид-и Небеви. Отишъл в стаята, в която се намирал Пейгамбера. Не успял да скрие скръбта си. По-късно се върнал в месджида и казал:

„О, хора! Който се прекланя пред Мухаммед, нека знае, че той наистина е мъртъв. Този, който е раб на Аллах и служи на Аллах, нека знае, че Аллах е вечен, Той никога няма да умре.” (Ибн-ул- Есир, пак там, II, 324).

По-късно прочел следните айети от Коран-и Керим:

„Мухаммед е само Пратеник, преди когото отминаха пратениците. Нима, ако бе умрял или бе убит, щяхте да се отвърнете? А който се отвърне, той не ще навреди на Аллах с нищо. Аллах ще въздаде на признателните.” (Ал-и Имран, 3:-144).

Тази реч на Ебу Бекир успокоила мюсюлманите. Пейгамбера починал в понеделник, а във вторник Хазрети Али измил тялото му и го положил на одъра. Мюсюлманите идвали на малки групи и изпълнили дженазе (погребален) намаз без имам. На въпроса къде да бъде погребан, били направени различни предложения. След като Ебу Бекир припомнил един хадис, в който се посочвало, че пейгамберите се погребват там, където издъхнат, въпросът бил уреден и Мухаммед (с.а.с.) бил погребан там, където починал – в стаята на Хазрети Айше.

Обобщение на раздела

Медина бил един от най-важните градове в областта Хиджаз и носел древното име Йесриб. В резултат на обета от Акабе, направен между арабите от Медина и Пейгамбера, броят на мюсюлманите в Медина се увеличил и с решението за преселението, мюсюлманите от Медина тръгнали на групи към града. В заключителния етап и Пейгамбера се преселил.

Първата дейност на Пейгамбера ни в Медина била свързана с решението за построяването на джамия. Джамията на Пейгамбера изпълнявала доста социални функции. Една от тях била като място за богогослужения (ибадет), където мюсюлманите се събирали, за да изпълняват петкратния и петъчния намаз. Същевременно и място, където била изпълнявана призивната задача, извършвали се образователни дейности, вземали се важни решения, приемани били посланици.

Близо пет месеца след пристигането си в Медина, била свикана среща, на която присъствали главите на семействата на дошлите от Мекка преселници (мухаджири) и помощниците (енсар) от Медина. Целта била да бъдат изложени някои конкретни предложения относно въпроса за спокойното и хармонично съществувание от матерална и духовна гледна точка на мюсюлманите, преселили се от Мекка в Медина. В тази връзка нашият Пейгамбер насърчил мюсюлманите от Мекка и Медина към истинско сътрудничество. Той побратимил мухаджирите и енсара.

Посредством побратимяването Пейгамбера обединил мюсюлманите, но искал да има разбирателство и с юдеите и арабите – немюсюлмани, които живеели в града, да осигури сигурността на Медина и да има хармонично съжителство помежду им. Поради това се срещнал както с приятелите си, така и с останалите немюсюлмански групи. Накрая постигнали разбирателство по въпроса за създаването на един град-държава. Изготвили текст, който включвал принципите за организиране наново обществото на Медина. Този текст, който представлява обществен договор, включвал взаимоотношенията между самите мюсюлмани и между мюсюлмани и чужденци, административните и съдебните им структури, свободата на религията и съвестта на личността, правата и задълженията й.

Междувременно отношенията с езичниците от Мекка продължавали. Във връзка с тях били водени войни или сключени споразумения. По същия начин продължавали и отношенията с юдеите и християните.

По-късно Мекка била завладяна, впоследствие могъщото племе Хевазин приело исляма, с влизането на Северна Арабия под ислямско управление и с похода за Тебук на деветата година от преселението делегации от всяка част на Арабия започнали да пристигат в Медина. Целта на делегациите, посрещани много добре от Пейгамбера, била предимно да съобщят, че са приели исляма, да получат знания за него и да поискат учители, за да ги обучават.

Пейгамбера се държал изключително гостоприемно и внимателно с делегациите.

Поклонението хадж, което Пейгамбера осъществил на десетата година от преселението (632 г.), било наречено прощално поклонение, защото се сбогувал с приятелите си и повече не посетил Кябе. Тук се обърнал към над сто хиляди мюсюлмани. Тази проповед била наречена Прощална проповед.

Не след дълго от прощалното поклонение на 27 май 632 (29 сафер 11) г. Пейгамбера се разболял. В първите дни имал доста висока температура. Но това не му пречело да отива в джамията, да води изпълнението на намазите, когато температурата му спадала. Така продължило няколко дена. Но по-късно, когато силите му не достигали, назначил Ебу Бекир да води изпълнението на намазите. Последният пейгамбер Мухаммед (с.а.с.) починал в понеделник на 8 юни (13 раби-ул-еввел).

Да преговорим раздела

1. Какво било положението в Медина преди преселението (хиджрет)? Обяснете накратко.

2. Как посрещнали Пейгамбера мюсюлманите от Медина?

3. С каква цел била построена джамията на Пейгамбера?

4. Какви разпоредби били приложени, за да нарастне обичта и солидарността между мюсюлманите от Мекка и Медина?

5. Кои са въпросите, които излизат на преден план в проповедта на Пейгамбера, направена по време на поклонението хадж? Обяснете.

ТЕСТ

1) Какво е древното име на Медина?

А) Евс

Б) Курайза

В) Йесриб

Г) Хазредж

2) Кой е сподвижникът, който пръв приел като гост Пейгамбера в Медина?

А) Ебу Ейюб ел-Енсари

Б) Зейд ибн Харисе

В) Мусаб ибн Умейр

Г) Ебу Бекир

3) Какво е„суффе”?

А) Име на месджид

Б) Име на племе

В) Домът на Мухаммед (с.а.с.)

Г) Една част от Месджид-и Небеви

4) Как се наричали преселниците от Мекка в Медина?

А) Енсар

Б) Кайнука

В) Евс

Г) Мухаджир

5) Коя война не била водена срещу езичниците от Мекка?

А) Бедр

В) Ухуд

В) Кайнука

Г) Хендек

6) Кога Ебу Суфян приел исляма?

А) След битката при Бедр

Б) След битката при Ухуд

В) След битката при Хендек

Г) По време на завладяването на Мекка

7) Кога Пейгамбера изпълнил поклонението хадж?

А) 629 г.

Б) 630 г.

В) 631 г.

Г) 632 г.

РАЗДЕЛ
IV

ЛИЧНОСТТА И ПРИМЕРА НА ПЕЙГАМБЕРА

1. Хазрети Мухаммед (с.а.с.) според Коран-и Керим.

2. Примера на Пейгамбера за разбирането на исляма

3. Примерната нравственост на Пейгамбера

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

В него Пейгамбера се разглежда от различни аспекти. Дадени са знания за неговата личност в светлината на Коран-и Керим. Темата за примера му се разяснява с модели от живота му, образцовото поведение на Пейгамбера е актуализирано с коментари.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

След този раздел учащият;

1. Изброява айетите в Коран-и Керим, които осветляват човешките качества на Пейгамбера.

2. Изброява айетите в Коран-и Керим, в които Мухаммед (с.а.с.) се окачествява като пейгамбер.

3. Разпознава учтивостта и изтънчеността в поведението на Пейгамбера.

4. Изброява принципите, на които се основавало поведението на Пейгамбера.

5. Обяснява причината Пейгамбера да бъде наричан „ел-емин” (доверен).

6. Дава примери за търпеливото му поведение.

7. Обяснява една фраза на Пейгамбера, в която се говори за ценността на времето.

8. Обяснява в какви ситуации Пейгамбера се съветва.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

1. Мислете непрекъснато дали сте постигнали поставените цели.

2. Гледайте визуални програми, свързани с тези теми и ги използвайте в учебната среда.

1 Хазрети Мухаммед (с.а.с.) според Коран-и Керим

В този раздел се разглежда как е описан любимият ни пейгамбер Мухаммед (с.а.с.) в Коран-и Керим – като човек и като пейгамбер.

Пейгамбера като човек

В Коран-и Керим се набляга върху човешките качества на любимия ни Пейгамбер. Подчертава се, че най-важната черта, която го отличава от останалите, откровението, което получава от Аллах. Долу посочените айети говорят за това:

„Не съм ли само един човек-пратеник?” (ел-Исра, 17:-93).
„Кажи: “Аз съм само човек като вас и ми се разкрива само, че вашият Бог е единственият Бог.” (ел-Кехф, 18:-110).
„Кажи [о, Мухаммед]: “Аз съм само човек като вас. Разкрито ми бе, че вашият Бог е единственият Бог...” (Фуссилет, 41:-6).

Нека да помислим
Защо в Коран-и Керим се подчертават човешките качества на Пейгамбера?

В Коран-и Керим се посочва, че Пейгамбера е човек, който има нормални човешки качества и не се разглежда като различен от останалите.

Това състояние намира израз в „смъртността” – общата черта на всяко създание:

„И за никой човек преди теб [о, Мухаммед] не отредихме да е безсмъртен. Щом и ти ще умреш, нима те ще бъдат безсмъртни? Всяка душа ще вкуси смъртта...” (ел-Енбия, 21:-34-35).
„И ти ще умреш [о, Мухаммед], и те ще умрат.” (ез-Зумер, 39:-30).

Фактът, че Пратеника на Аллах бил човек, станал причина идолопоклонниците да не вярват, че е пейгамбер му и да отправят постоянни критики за това. По този въпрос в свещената ни книга Коран-и Керим се казва:

„И пречеше на хората да повярват, когато им се яви напътствието, само това, че казваха: “Нима Аллах ни проводи човек-пратеник? Кажи: “Ако имаше на земята ангели, които да ходят спокойно, щяхме да им свалим от небето ангел-пратеник.” (ел-Исра, 17: -94-95).
„И казват: “Що за пратеник е този? Яде храна и ходи по пазарите. Защо не му бе изпратен ангел, за да бъде с него предупредител. Или не му бъде спуснато съкровище, или не му се даде градина, от която да яде?” И казват угнетителите: “Вие следвате само един омагьосан човек. Погледни как скалъпват за теб притчите и така се заблуждават, и не могат да намерят пътя. Благословен е Онзи, Който ако пожелае, ти отрежда по-доброто от това – градините, сред които реки текат, и дворци ти отрежда.” (Фуссилет, 25:-7-10).

Ваш ред е
Какво въздействие имали човешките качества на Пейгамбера за разбирането и прилагането на откровението от страна на другите?

Пейгамберските му качества

В 23-годишния си пророчески период Пейгамбера (с.а.с.) давал знания за исляма и същевременно ги прилагал и бил личен пример за хората. Когато осъществявал тази задача, съумял да издържи на трудните и тежки условия, действал с голяма решителност и търпеливост. Границите на неговата мисия били начертани много ясно в Коран-и Керим:

„О, Пратенико, оповести какво ти бе низпослано от твоя Господ! А не го ли сториш, ти не ще си оповестил Неговото послание. Аллах ще те защити от хората...” (ел-Маиде, 5:-67).
„Дълг за Пратеника е само ясно да оповести.” (ел-Анкебут, 29:-18).

Както става ясно от горе посочените знамения, мисията на Пейгамбера била „да призовава”. Той бил избран, за предаде на хората откровенията, които получавал от Аллах.

„Ти си само предупредител. Ние те изпратихме с истината за благовестител и предупредител. И нямаше общност, сред която да не е минал предупредител.” (Фатир, 35:-23-24).

Пейгамбера бил избран да предупреждава.

„И преди теб изпращахме само мъже, на които давахме откровение – питайте хората на Писанието, ако вие не сте узнали с ясните знаци и писанията... И низпослахме на теб [о, Мухаммед] напомнянето, за да обясниш на хората какво им е низпослано и за да размислят.” (ен-Нахл, 16: -43-44).

Както е посочено в айета, Пейгамбера (с.а.с.) е водач, пътеводител.

Oт общия поглед върху айетите виждаме, че определящата черта на пророческата мисия на любимия ни Пейгамбер е да бъде пътеводител на хората и най-добрия пример за тях.

Коран-и Керим напомня на Пейгамбера въпросите, на които трябва да обръща внимание, като избран измежду хората от Аллах Теаля да изпълнява своята мисия. Например във връзка с това, че не трябва да прави никакво разделение между хората и че не трябва да ги наранява в Корана се казва:

„И не прогонвай онези, които зоват своя Господ и сутрин, и вечер, искайки Неговия Лик! Ти не си отговорен с нищо за тяхната равносметка и те не са отговорни с нищо за твоята равносметка, та да ги прогонваш и да бъдеш от угнетителите.” (ел-Енам, 6:-52).

Всеки човек носи отговорността си. Да си пейгамбер не означава да поделяш отговорността на хората. Всеки е отговорен за това, което чува и което вижда. В Коран-и Керим този факт се напомня и посочва, че Пейгамбера може да изпитва огорчение единствено с човешката си чувствителност, заради тези, които са запушили ушите си за неговото слово. Но извън това чувствата му няма да имат полза за тях, докато не променят отношението си. Това е описано в следното знамение:

„А онзи, който е безразличен, с него си се заел. И не е твоя грижата, че не се пречиства.” (Абесе, 80:-5-7).

Нека да помислим
Какво е чувствал Пейгамбера, когато хората са вярвали в неговите послания?

В друго знамение се подчертава, че отрицанието и противопоставянето на езичниците, призовани към исляма е насочено към знаменията на Аллах и че Пейгамбера не трябва да се огорчава от този факт.

„Ние знаем, че те наскърбява онова, което казват. Но не теб взимат за лъжец, а всъщност угнетителите отричат знаменията на Аллах. И други пратеници преди теб бяха взимани за лъжци, но търпяха да ги обвиняват в лъжа и да им причиняват страдания, докато дойдеше при тях Нашата подкрепа. Никой не може да подмени Словата на Аллах. И вече стигнаха до теб вести за пратениците. И ако за теб е тежко тяхното отвръщане, ако можеш да подириш проход в земята или стълба в небето, за да им донесеш знамение... И ако пожелаеше Аллах, щеше да ги събере на правия път. И не бъди от невежите!” (ел-Енам, 6:-33-35).

Следните айети напомнят, че обичта на Пейгамбера ни, който обичал много хората и бил състрадателен и търпелив към тях, не е достатъчна, за да видят истината и да я приемат, а всяка личност със свободната си воля е отговорна за вярванията и делата си:

„Не ти напътваш когото обичаш, а Аллах напътва когото пожелае. Той най-добре знае напътените.” (ел-Касас, 28:-56).
„Получихте прозрения от вашия Господ. Който прогледне, то е за него самия, а който е слепец, то е против него самия. [Кажи, о, Мухаммед:] “Аз не съм за вас надзирател.” (ел-Енам, 6:-104).
„Който върши праведни дела, то е за самия него, а който стори зло, то е в негов ущърб. Твоят Господ не е угнетител за рабите.” (Фуссилет, 41:-46).
„Никой съгрешил не ще носи греха на друг. И ако някой натоварен с бреме призове, нищо от него не ще бъде облекчено, дори и от роднина. Ти ще можеш да убедиш само онези, които и в уединение се боят от своя Господ, и отслужват молитвата. А който се пречисти, единствено за себе си се пречиства. Към Аллах е завръщането.” (Фатир, 35:-18).

Нека да помислим
Какъв е смисълът в Коран-и Керим да бъдат подчертани човешките и пророческите качества на Пейгамбера?

2 Примерът на Пейгамбера за разбирането на исляма

Както беше посочено – една от специфичните черти на пророчеството на Мухаммед (с.а.с.) е личния му пример за хората. Аллах Теаля е представил на хората живота на Пейгамбера в едно цяло и го е посочил като техен пример. В Коран-и Керим този въпрос е разяснен по различни поводи и е изложено значението да бъде следван Пейгамбера и примера му:

„Пратеника на Аллах е прекрасен образец за вас – за всеки, който се надява на Аллах и на сетния ден, и често споменава Аллах.” (ел-Ахзаб, 33:-21).

Също така следването на Пейгамбера, обичта към него и следването на неговия пример са приети като предпоставка и знак за покорството пред Аллах:

„Кажи: “Ако обичате Аллах, последвайте ме! И Аллах ще ви обикне и ще опрости греховете ви. Аллах е опрощаващ, милосърден.” (Ал-и Имран, 3:-31).
„Който се покорява на Пратеника, вече се е покорил на Аллах. А отметнат ли се, Ние не те изпратихме за техен пазител.” (ен-Ниса, 4:-80).

Примерът на Пейгамбера в изпълнението на ибадет (богослужение)

Нека да помислим
Какви постъпки могат да бъдат окачествени като ибадетите?

В широкия смисъл ибадет означава човекът да преклони глава пред Аллах, дарил го с безкрайна благодат, да приеме Неговото величие и да изпълни всички Негови напътствия. Ибадет е действие, насочено към Аллах и извършено с цел да бъде спечелено Неговото доволство.

Според това всичко, което е в рамките на ибадета, има стойност единствено тогава, когато е осъществено, съблюдавайки доволството на Аллах. Това може да бъде осъществено, когато човек организира целия си живот според принципа за единството (тевхид). Тоест, човекът, основавайки се на единството на Аллах трябва да съблюдава Неговото доволство във всяко едно дело. Този, който е почувствал това, най-силно се опитва да получи доволството на Аллах в отношенията си с хората и другите живи същества.

В следните знамения е посочен критерият в изпълнението на ибадета, именно спечелването на доволството на Аллах:

„Низпослахме на теб Книгата с истината. На Аллах служи, предан Нему в религията! Единствено Аллах е достоен за чистата религия. А които приемат покровители вместо Него, казват: “Служим на тях само, за да ни приближават още повече до Аллах. Аллах ще отсъди между тях в онова, за което са в разногласие. Наистина Аллах не напътва никой лъжец, неблагодарник.” (ез-Зумер, 39:-2-3).
„Кажи: Повелено ми бе да служа на Аллах, предан Нему във вярата. И ми бе повелено да бъда първият Нему отдаден. Кажи: “Страх ме е, ако се възпротивя на своя Господ, от мъчение във великия ден. Кажи: На Аллах служа, предан Нему в моята религия.” (ез-Зумер, 39:-11-14).

Знаете ли, че?
В Коран-и Керим се обръща внимание на примера на Пейгамбера по въпроса за начина, метода и критерия при изпълнението на ибадетите и напомняйки му за тях, Аллах дава напътствия на Пейгамбера да бъде пътеводител на хората по този въпрос.

Терминът „ибадет” се отъждествява предимно с редовно изпълняващата се молитва намаз, говеенето оруч, милостинята зекят, поклонението хадж и когато се говори за ибадет се сещаме първо за тях. Не трябва да се забравя, че свещената ни религия приема за ибадет всяка добра постъпка, направена като се съблюдава доволството на Аллах. Тези ибадети, които трябва да бъдат изпълнявани редовно, засилват духовната връзка между Аллах и човека, насочват го да бъде винаги да е с будно съзнание и да не забравя смисъла на живота. Коран-и Керим подчертава примера на Пейгамбера и водачеството му в изпълнението на ибадетите.

„И повели на своето семейство да отслужва молитвата, и ти самият постоянствай в нея търпеливо! И не искаме Ние от теб препитание, а Ние ти даваме препитание. Краят принадлежи на богобоязливостта.” (Та-ха, 20:-132).
„Чети онова, което ти бе разкрито от Книгата! И отслужвай молитвата! Молитвата предпазва от покварата и порицаваното. Най-великото е споменаването на Аллах. Аллах знае какво правите.” (ел-Анкебут, 29:-45).

Примерът на Пейгамбера в човешките постъпки

Пейгамбера ни Мухаммед (с.а.с.) бил изключително внимателен в отношенията си с другите. Той е бил разбран, учтив и внимателен с тези, с които живеел. Дори, когато хората около него пренебрегвали правилата на вежливото поведение, той търсел правилния път, за да поправи техните постъпки. Не упреквал директно недостатъците им. Когато критикувал го правел по заобиколен начин, за да не нарани хората.

Виждал и ги оценявал като равноправни раби, създадени от Аллах, а не според тяхното социално и икономическо положение. Исканията на водачите на курейшитите, очакващи, че Пейгамбера ще прави такова разделение и очаквания от Пейгамбера модел на поведение, са описани в знамението:

„И не прогонвай онези, които зоват своя Господ и сутрин, и вечер, искайки Неговия Лик! Ти не си отговорен с нищо за тяхната равносметка и те не са отговорни с нищо за твоята равносметка, та да ги прогонваш и да бъдеш от угнетителите.” (ел-Енам, 6:-52).

Постъпките и поведението на Пейгамбера в отношенията между хората били в рамките на принципите, определени в Коран-и Керим.

За предупредения със сура Худ: „И бъди на правия път, както ти бе повелено.” (Худ, 11:-112) Пейгамбер правдивостта била най-необходимия принцип, още в живота му преди пророчеството. С израза си „Бъдете правдиви, насочвайте към правдивост.” (Ибн Ханбел, IV, 231), изтъква, че не е достатъчно хората да бъдат честни, а че носят отговорността взаимно да си помагат.

Пейгамбера казвал „Не изоставяйте правдивостта, защото тя ще ви отведе при доброто, този, който винаги говори истината ще бъде изправен пред Аллах като „съддик” (правдив). Правдивите и добрите хора са в рая. Избягвайте лъжата. Лъжата води до зло, а злото в ада....” (Бухари, Едеб, 69; Муслим, Бирр, 103), Така подсказал източниците на лошите и добрите постъпки, предупредил хората за това. Самият той през целия си живот не се отделил от правдивостта и в този смисъл бил пример за хората.

Друга черта на Пейгамбера, посочена и в Коран-и Керим, с която бил пример за хората както с думите си, така и с поведението си, бил благия му характер. С думите си: „Този, който се разгневи и покаже търпение, ще спечели обичта на Аллах.” (Али Насиф, ет-Тадж, V, 177)

Пейгамбера насърчавал хората да бъдат благодушни. Любимият ни Пейгамбер казвал: „Аллах е благ и във всяко едно дело обича благостта и милосърдието.” (Муслим, Бирр, 77). Също така отбелязва, че е трудно да бъдеш благодушен, но си заслужава и че хората трябва да се борят с нефса (егото) си, за да го постигнат. Дори показал пътя за преодоляването на гнева: „Ако един от вас се разгневи, ако е прав, нека седне веднага, ако гневът му премине – добре, ако не премине, тогава да сe облегне.” (Ебу Давуд, Едеб, 4).

Скромността била другa основна черта в поведението на нашия Пейгамбер. Според него: „Няма да влезе в рая този, който таи гордост в сърцето колкото зърно. Един човек казал: „O, Пратенико на Аллах, човек иска хубаво облекло и обувки.” Пратеника отговорил: „Аллах е красив и обича красотата.“ А гордостта означава отричане на Аллах и подценяване на хората.” (Муслим, Иман, 147). Тоест, благодатта, която Аллах изпраща като благодеяние, трябва да бъде използвана не като средство за възгордяване на хората, а със скромност да се търси доволството на Аллах.

Самият Пейгамбер, който без да прави разлика между възрастен-дете, мъж-жена, богат-беден се държал с хората изключително скромно и като разкривал погрешността на хвалебствието и високомерието, дал следното наставление: „Аллах Теаля ме извести, да бъдете скромни! В никакъв случай не се хвалете един на друг, не се угнетявайте един друг.” (Муслим, Дженнет, 64)

Пейгамбера подчертава принципа на състраданието със словата си: „Който не изпитва състрадание, няма да получи такова.” (Бухари, Едеб, 18) и напомня, че трябва да проявяваме разбиране в отношенията с хората.

Друга прекрасна черта, посочена в Коран-и Керим е справедливото отношение:

„О, вярващи, стойте твърдо зад Аллах – свидетели със справедливостта! И да не ви вкарва в грях омразата на някои хора, та да сте несправедливи! Бъдете справедливи, то е най-близо до богобоязливостта! И се бойте от Аллах! Сведущ е Аллах за вашите дела.” (ел-Маиде, 5:-8).

Нашият Пейгамбер бил пример с поведението си през целия си живот.

Поведението на любимия ни Пейгамбер било обусловено от критерия, заложен в айета: „И щом ви поздравят с поздрав, поздравете с по-хубав от него или отвърнете със същия! Аллах за всяко нещо държи сметка.” (ен-Ниса, 4:-86). В поздрава към всички – малки и големи, в приятния разговор, прилагал правилата за поведение, които били в основата на социалните отношения и бил пример в това отношение.

По този въпрос в основата била умереността. Пейгамбера станал пример с поведението си, като прилагал изискването в знамението: “И не сторвай ръката ти да е прикована към шията [в скъперничество], и не я разтваряй всецяло, та да не станеш упрекван, безпомощен!” (ел-Исра, 17:-29).

Несъмнено принципите на нравственото поведение, представено чрез знаменията и хадисите, не са ограничени само с това. Една част от тях се разглеждат в темата за „Примерната нравственост на Хазрети Мухаммед (с.а.с.)”.

Да проучим - да научим
Да проучим от хадисите на какво е обръщал внимание Пейгамбера в човешките си взаимоотношения.

Как трябва да следваме примера на Пейгамбера?

(Буквално да го имитираме ли? Или да го вземем за пример?)

Нека да помислим
Каква е разликата между имитиране на поведение и вземане на пример?

Една от най-важните елементи при обучението на човека е примерът. За да бъде обучението устойчиво, е необходимо при научаването на дадено действие човек да види как то се извършва от друг.

Знаете ли, че?
Примерът има голямо значение за създаването и укрепването на желаното поведение и за изкореняването на нежеланото.

Нашият Пейгамбер бил пример с личността и поведението си за тези, които му вярвали както в своята епоха, така и в следващите периоди. Когато се каже следване на примера на Пейгамбера, трябва да се разбира следването като модел на начините на поведение, които Пейгамбера се опитал да промени или развие. Прилагането на неговия сюннет в живота ни, означава да следваме неговия модел. Следването на сюннета не означава съхраняване и пренасяне в днешни дни на специфичните черти на епохата, в която е живял Пейгамбера. В използването като модел трябва да бъдат взети под внимание причините и целите за постъпките, отколкото формите, създадени в условията на тогавашната епоха. За пример трябва да бъдат взети праведността, справедливостта, обичта, уважението, миротворството, толерантността, благодушието, трудолюбието, чистотата и други.

Правдивостта, справедливостта, мирът са върхови ценности на всяко място по света и по всяко време. За да може словата на Пейгамбера, неговите действия да бъдат правилно разбрани и приложени, трябва да бъдат взети предвид причините и условията, при които са били казани или извършени. По този въпрос може да бъде даден примерът със значението, което отдавал на хигиената на зъбите. Пейгамбера винаги внимавал за това и насърчавал и останалите да го правят, дори щял да ги посъветва да почистват зъбите си при всеки намаз, ако не смятал, че това щяло да ги затрудни. (Бухари, Джума, 8; Муслим, Тахарет, 42). Това, което се стремял да създаде Пейгамбера, било част от общите хигиенни навици. Защото според него хигиената била в основата на вярата. Всъщност Пейгамбера дал ли е обвързващи знания, свързани с начина или средствата за реализирането на тези навици? Не! В такъв случай използваните средства за постигането им трябва изцяло да бъдат свързани с културната и икономическа структура на обществото. Докато през епохата на Пейгамбера най-подходящото средство за устната хигиена били клоните на дървото „мисвак”, то днес наред с мисвака има различни модели четки и пасти за зъби, които се използват според съветите на зъболекарите. Следователно трябва да бъде следван примерът на Пейгамбера не за да бъде използван мисвак, а значението, което отдавал на зъбната хигиена.

Също така не трябва да се забравя, че Пейгамбера се стремял да въведе улеснението както в ибадета, така и в живота. Като Пейгамбер, който казва, че Аллах иска за рабите си улеснение, а не затруднение (ел-Маиде, 5:-6; ел-Хадж, 22:-78; ел-Ахзаб, 33:-38) неговото напътствие било насочено към избирането на по-лесното от две дела. Във връзка с това е преданието: По време на завоюването на Мекка, един човек дошъл при Пейгамбера и му казал: „Ако Аллах ти отреди да завладееш Мекка, обещавам като оброк, че ще изпълня намаз в Бейт-ул-Макдис (Свещения храм в Йерусалим). Пейгамбера му отговорил: „Изпълняването на намаза тук е по-добро за теб.” И съпругата на Пейгамбера – Меймуне казала: „О, Пратенико на Аллах! Ако Аллах ти отреди да завладееш Мекка, обещавам като оброк да изпълня намаз в Бейт-ул-Макдис”. Пейгамбера й отговорил: „Твоята сила не е достатъчна за това.” След което Меймуне допълнила: „Ще отида придружена от охрана – пред мен и зад мен.” Пейгамбера й отговорил: „Няма да ти достигнат силите за това. Изпрати масло, с което да бъдат запалени кандилата в Бейт-ул-Макдис. Това е равносилно на отиването ти дотам.” Преданието сочи, че след това Меймуне всяка година изпращала пари за масло, с което да бъдат запалени кандилата в Йерусалим (Вакъди, II, 866). Пейгамбера подчертава принципа на улеснението със словата си: „Където има улеснение, там има красота. Нещата, в които няма улеснение, са грозни.” (Муслим, Бирр, 77).

Ваш ред е
Помислете кои постъпки на Пейгамбера следвате като пример?

3 Примерната нравственост на Пейгамбера

В рамките на тази тема са изложени знанията, свързани с неговата нравственост, като са представени някои примери от живота му и са направени коментари за това как трябва да се отразяват в живота ни днес.

Нека да помислим
На кого защо се доверявате? Защо според вас Пейгамбера бил определян като доверен?

Довереният Пейгамбер

Преди всичко Пейгамбера бил окачествяван като „Емин” (доверен). Той бил доверен човек и сигурен в себе си (Ибн Саад, I, 156).

Когато било низпослано айетът: „Предупреди най-близките си роднини!” (еш-Шуара, 26:-214) се качил на връх Сафа и казал: О, общност на курейшитите! Ще ми повярвате ли, ако ви кажа, че зад този връх една вражеска войска е дошла и е създала свой щаб и иска да нападне града?” получил следния отговор: „Ти никога не изрече лъжа, вярваме на всичко, което кажеш.” (Ибн Саад, ет-Табакат, I, 200).

Знаете ли, че?
Всички – вярващи и невярващи се обединяват в едно, а именно, че Пратеника на Аллах е правдив и доверен (емин). Той бил един от най-доверените личности в обществото, в което живеел. Това негово качество било известно на всички и тези, които отивали на дълъг път, оставяли при него ценните си предмети.

Тези, които искали да успеят в търговията, също отивали при него, защото бил честен, не присвоявал приходите от керваните, предавал на собственика на кервана точната печалба (Саръчам, 2003, 78).

Доверието, с което се ползвал Пейгамбера имало голяма роля за разпространението и господството на исляма. Не е възможно човек, към който няма доверие, да събере около себе си толкова привърженици. С тази си черта Пейгамбера станал модел за поведение на хората. Чувството на доверие заема важно място във всяка част на обществото и всяка област от живота. От отношенията между хората до международните отношения, от образованието до икономиката във всяка област човечеството може да постигне успешни резултати според стабилността на чувството за доверие, което се постига трудно и лесно се губи. Поради това усилието за спечелване на доверието на хората е ценно, но трябва да бъде постоянно. Защото загубеното в резултат на небрежност, не може да бъде спечелено лесно. По тази тема трябва да следваме примера на любимия ни Пейгамбер и да постъпваме така, че да спечелим доверието на хората във всяка ситуация и всякакви условия.

Ваш ред е
Каква е връзката между факта, че Пейгамбера бил доверен и разпространението на исляма? Посочете примери.

Търпеливостта на Пейгамбера

Пейгамбера представя важен модел за поведение, свързан с осмислянето на събитията, с които се сблъсква и с правилните решения. Този модел е търпението. Според Пейгамбера то е начин на поведение, което се проявява право пропорциално с първата реакция от възникналото събитие.

Когато Пейгамбера казал на жена, плачеща на гроб: „Страхувай се от Аллах и бъди търпелива.” тя му отвърнала: „Върви си, не си преживял това, което на мене ми се случи.” Когато й напомнили, че този човек бил Пейгамбера, тя отишла при него и му се извинила заради това, че не го е разпознала. Пейгамбера й казал: „Търпението е първоначалното въздържание, когато те сполети беда.” (Бухари, Дженаиз, 32, 43).

Нетърпеливите постъпки са тези, които се извършват мигновено, без да бъдат обмислени и в повечето случаи са сантиментални: като например да изразиш гнева си като крещиш, удряш, чупиш. Тези действия разстройват и изхабяват, докато в резултат на търпението обикновено се наблюдават приемливи норми, да контролира гнева си, полага усилия да не изрече слова, за които по-късно ще съжалява и не извърши действие, което ще го разстрои.

Гневът възпрепятства правилното мислене на хората и използването на компетенциите им за вземане на решения. В този контекст човек е наясно, че когато се замисли за реакциите, от първия миг се разстройва и изпитва съжаление, но в повечето случаи няма връщане назад. Затова Пейгамбера заявил, че този който успее да надвие нефса си в гневен миг е борец в истинския смисъл на думата. (Бухари, Едеб, 7; Муслим, Бирр, 107).

Същевременно с трудностите, свързани с неговата мисия, Пейгамбера преживял много болка в чисто човешки план. Той загубил всичките си деца още докато бил жив, с изключение на Хазрети Фатима. Пейгамбера ни много се разстроил и плакал при смъртта на сина си Ибрахим, обърнал се към планината и казал: „О, планино! Нямаше да издържиш, ако всичко което преживях се беше случило с теб. Но по повелята на Аллах ние сме Негови раби и завръщането ни е към Него, достойният за похвала е Аллах, Господът на световете.” По този начин показал как е изтърпял тази голяма болка (Белязури, I, 452).

Докато изпълнявал пейгамберската си мисия проявявал търпение във всички мъчителни моменти и никога не изрекъл проклятие. Дори след посещението си в Таиф, което било много тежко преживяване за Пейгамбера, неговото държание било съобразено с факта, че бил изпратен от Аллах като милост за световете. (ел-Енбия, 21:-107).

Знаете ли, че?
Пейгамбера с личния си пример показал, че търпението не е изчакване в бездействие или съпротива, а ценен процес за подобряване на положението, който изисква искрено усилие.

Пейгамбера никога не се отказал, учил, че търпението има трудни, но водещи човека към спокойствие резултати и че е средство за обучение до израстването на душата. Главният принцип, който Пейгамбера препоръчвал за изграждането и укрепването на това поведение, е непрекъснатото усвояване на знания. Защото невежеството води до капана на гнева, до комплекси, и в по-голяма степен до повърхностен интерес към събитията, отколкото разбирането на същността и в резултат до вземането на погрешни решения. По тази причина ние, чиито пример е Пейгамбера, трябва да научим как той с голямо търпение се е справил с трудностите в живота си и на кои принципи е отделял внимание.

Да проучим - да научим
Проучете примерите, свързани с търпеливото държание на Пейгамбера и се замислете какво чувствате.

Умението добре да организира времето си

Трябва да споменем как Пейгамбера е приложил принципите на доброто организиране на времето, заложени в Коран-и Керим. Нека първо да видим какво се казва в Коран-и Керим по тази тема: „времето” е едно от ценните неща, върху което може да бъде положена клетва:

„Кълна се в следобеда (времето), Човекът е в загуба...”
(ел-Аср, 103:-1-2).

Времето е важен източник, който е безценен и необратим. Всеки един притежава 24 часа в денонощието и 7 дни в седмицата. Времето има едно единствено поведение: неспирно тече. Не може да бъде събрано, складирано, повторено, то се изразходва. По тази причина времето трябва да бъде ръководено с добро планиране. Именно точно по този въпрос в Коран-и Керим има следното наставление към всички хора и към Пейгамбера в частност:

„С трудността има и леснина. Да, с трудността идва и леснина. И когато приключиш, пак се труди усърдно, и на своя Господ се посвещавай!” (ел-Инширах, 94:-5-8).

Според това наставление е важно хората да запълват времето си със смислени дела, да имат непрекъснати занимания, веднага след като са приключили с едно, да започнат друго. Пейгамбера ни подчертава значението на това – всеки ден човек да планира времето си по-добре от предишния и да го изживее по-ползотворно.

Ваш ред е
Кои принципи могат да бъдат изведени от хадисите, свързани с доброто организиране на времето.

Пейгамбера се съвещавал (истишаре)

Пейгамбера Мухаммед (с.а.с.) отдавал значение на хората. Той е приложил в живота си принципа, заложен в сура еш-Шура (42:-38): „И за онези, които откликват на своя Господ и изпълняват молитвата, и по делата се съвещават помежду си...”

Той се отнасял с уважение към идеите на хората по теми, за които може да се каже, че били в специализирани области и държанието му било определено от принципа, заложен в знамението ен-Нахл (16:-43) „...Питайте хората на Писанието, ако вие не сте узнали.”

В този контекст е полезно да бъде посочено какво трябва да се разбира от уважително поведение: Показването на уважение не се осъществява единствено с устни или формални изрази. В същото време е израз на отношение. Тоест ако твърдите, че показвате уважение към вижданията на хората, но въпреки това приемате своето мнение за единствено и безпогрешно, това не е уважително отношение в пълния смисъл. Уважението включва елементи като съвещаване, сътрудничество, солидарност.

В социалния живот на Пейгамбера принципът на съвещаването по време на изпълнението на делата заемало важно място. Това е сериозно поведение от гледна точка на порядъка в социалния живот и служенето като пример за хората.

Знаете ли, че?
След битката при Бедр били обменени мнения, свързани с пленниците и в резултат бил избран пътя, който бил от полза за всички. Както е известно, пленниците били освободени при условието или да платят откуп за освобождението си или да научат 10 деца да четат и пишат. Идеята за изравянето на рова (предпазния канал) по време на битката при Хендек също възникнала в резултат на съвместни съвещания.

Тези факти са важни за разкриването на функцията на съвещаването за разширяването на кръгозора и мирогледа.

Също така, когато се съвещаваме, трябва да следваме Пейгамбера относно това какво поведение и отношение да се прилага. Както се споменава в долу посоченото знамение, Пейгамбера бил благ и изпълнен с обич към хората, когато се съвещавал:

„По милост от Аллах ти се смекчи спрямо тях. А ако беше груб, с жестоко сърце, щяха да се разотидат от теб. Извини ги и моли за опрощението им, и се съветвай с тях по делата! А решиш ли нещо, уповавай се на Аллах! Аллах обича уповаващите се Нему.” (Ал-и Имран, 3:-159).

Предаността на Пейгамбера към каузата му

От момента, в който получил пророческата си мисия Мухаммед (с.а.с.) се отдал с цялото си сърце на това дело. Искреността на Пейгамбера, осъзнаването на мисията, спирането там, където е необходимо чрез граници, определящи правомощията му са външните проявления на вярата му в делото.

Вярата на Пейгамбера в делото била изключително ясно насочена към целта, без той да се поддава на никакво правило и условие. В момент, в който възникнали най-големите проблеми в живота му, когато езичниците изпратили при него чичо му и обявили, че ще му дадат всичко, което поискал, ако се откаже от делото си, той отговорил: „Заклевам се в Аллах, в Чиито ръце е моята душа, че дори и да сложеха слънцето от дясната ми страна, а луната от лявата, за да изоставя това дело, няма да се откажа от него. Моят Господ, Аллах ми е достатъчен.” (Ибн Хишам, I, 265-266) и по този начин показал предаността, която имал към мисията си.

Това, което го води до саможертва, е вярата му в делото. По този път той поемал всички рискове, без въобще да се колебае. Големият му успех може да бъде обяснен най-вече с неговата искреност. Понеже вярвал искрено в религията, към която призовавал, постигнал успех, когато предупреждавал и обучавал останалите хора. От друга страна прилагал нещата, за които говорел. Колко биха могли да бъдат ефективни думите, ако не ги прилагаше? Това поведение е важен пример за хората: Човек трябва да се обвърже с голяма вяра и искреност към работата, която върши. Също така нашият Пейгамбер, винаги действал с търпение, вяра и решителност, без да изпада в безнадежност и песимизъм. И хората, за които Пейгамбера е пример, трябва да бъдат търпеливи, да не изпадат веднага в покруса и никога в безнадежност.

Ваш ред е
Обмислете значението на постоянството и решителността на човека относно спечелването на доволството на Аллах.

Пейгамбера не правел разлика между хората

Нека да помислим
Какво е отражението върху човешките взаимоотношения различното отношение към хората?

Пейгамбера Мухаммед (с.а.с.) е изпратен като пейгамбер на цялото човечество, както е подчертано в айета: „И те изпратихме Ние [о, Мухаммед] за всички хора само като благовестител и предупредител...” (ес-Себе, 34:-28) и още много подобни айети. Неговата мисия била да предаде на хората откровенията, получени от Аллах. За да предаде посланието си, организирал различни срещи и продължил да призовава, навсякъде и при всяка ситуация. Докато осъществявал мисията да призовава никога не разграничавал хората. Разграничения като богат-беден, черен-бял, мъж-жена, свободен-роб не били възпрепятстващи елементи при предаването на неговия призив.

За Пейгамбера човекът бил в центъра. По никакъв начин не одобрявал подценяването на хората. Билял, който бил чернокож от Абисиния, станал негов мюеззин. Зейд ибн Харисе бил роб, но се издигнал до главнокомандващ на мюсюлманската армия.

В Прощалната проповед Пейгамбера изрекъл следните слова, които отричат разграничаването между хората: „О, хора! Аллах е един, цялото човечество произлиза от Адем, а той от прахта. Най-ценният за Аллах е този, който, уважава и избягва да се противопоставя на повелите на Аллах!” (Прощална проповед, предадено от Ибн Хишам, II, 601 и сл.) Това трябва да бъде пример за цялото човечество. Това се посочва и в знамението: „О, хора, бойте се от своя Господ, Който ви сътвори от един човек и сътвори от него съпругата му, и от двамата намножи мъже и жени...” (ен-Ниса, 4:-1).

Сътворението е с една и съща същност. Изкуствените разграничения не могат да бъдат одобрени от човешка гледна точка, трябва да се търсят пътищата за развиването на здравословни нагласи още от детска възраст.

Да проучим - да научим
Като вземете предвид същността на исляма, помислете относно смисъла на факта, че Пейгамбера не правел разлика между хората.

Справедливостта на Пейгамбера

Пейгамбера бил натоварен със задачата да бъде справедлив с хората.

„О, Мухаммед! За това зови и правдив бъди, както ти бе повелено! И не следвай страстите им, а кажи: “Повярвах в Писанията, които Аллах низпосла, и ми бе повелено да отсъждам справедливо между вас...” (еш-Шуара, 42:-15).

Справедливостта е важна ценност от гледна точка на спокойствието и щастието на обществото. И любимият ни Пейгамбер използвал принципа на справедливостта в делата си, не правил разлика между богат-беден. Хазрети Мухаммед (с.а.с.) приемал справедливостта като най-основния елемент за спокойствието на човечеството.

Ето един от примерите за взискателното поведение на Пейгамбера по въпроса за справедливото отношение:

Една жена от племето Махзум извършила кражба. Била осъдена, престъплението й било потвърдено. За да не бъде изпълнена присъдата й, някои от сподвижниците избрали като посредник Усаме ибн Зейд, когото Пейгамбера много обичал и нямало да му откаже лесно исканията му. Усаме отишъл при Пейгамбера и му разказал за ситуацията. Реакцията на Пейгамбера била много гневна: „Нима ставаш посредник за това да не изпълня заповедите на Аллах.” По-късно отишъл в месджида и предупредил хората:

„Не забравяйте, че тези преди вас не наказваха провинилите се богаташи и първенци, но наказваха с най-сурови наказания провинилите се бедни и безпомощни хора. Именно затова те бяха унищожени.” (Бухари, Худуд, 12; Муслим, Худуд, 8-9).

Обществата съществуват благодарение на справедливостта. И Пейгамбера ни е използвал принципа на справедливостта във всички свои дела. По въпроса за правaтa бил взискателен, дори и не помислил да навреди на живота и имуществото на никой и не искал да бъде узурпатор на права. Ако без да иска обидел някого търсил пътища, за да го поправи. Ако трябва да дадем пример: В битката при Хунейн, когато бил на камилата си, обувката на един от сподвижниците му, който с камилата си бил непосредствено до него, се опирала до крака на Пейгамбера и му причинявала болка. Най-накрая Пейгамбера го предупредил, като го ударил по крака с камшика си. По-късно Пейгамбера го извикал и докато сподвижника му се чудел какво се случва, му казал: „Вчера ти нарани крака ми и ме заболя. И аз ударих с камшик крака ти. Извиках те, за да ти платя за стореното.” и му дал 80 овце. (Табери, III, 93).

Пейгамбера осъждал при всеки повод жестокостта, като противоположност на справедливостта и винаги заставал до угнетените. С израза си: „Мюсюлманите са братя, не извършват жестокости един другиму.” (Ибн Ханбел, II, 91) посочил важната мярка, че братята няма да извършат несправедливост помежду си, че не трябва да го правят. Спазвайки наставленията от айета „О, вярващи, стойте твърдо зад Аллах – свидетели със справедливостта! И да не ви вкарва в грях омразата на някои хора, та да сте несправедливи! Бъдете справедливи...” (ел-Маиде, 5:-8) в този смисъл станал за пример на човечеството и показал, че с жестокост не се постига благоденствие, а точно обратното, и че угнетителите рано или късно ще попаднат под въздействието на собствената си жестокост.

Ваш ред е
Оценете събитията и словата, свързани със справедливостта на Пейгамбера от гледна точка на собствените си постъпки.

Толерантността на Пейгамбера

Животът на любимия ни Пейгамбер, изпратен като „милост за световете” (ел-Енбия, 21:-107), бил изпълнен със състрадателно и толерантно отношение към хората. Още в самото начало на призива си се сблъскал с остри реакции, бил подложен на подигравки, но въпреки това нямал чувството за отмъщение, дори простил на тези, които поискали да го убият. Простил и на Хинд, която накарала Вахши да убие чичо му Хазрети Хамза в битката при Ухуд и на самия Вахши. Делата на Пейгамбера били обусловени от принципа на търпението, залегнали в знамението: „И ако наказвате [о, вярващи], накажете със същото, с което са ви наказали! А ако търпите, това е най-доброто за търпеливите.” (ен-Нахл, 16:-126).

Той се отнасял с толерантност не само към близкото си обкръжение, но и към представителите на другите религии. „В годината на посланиците”, на деветата година от хиджрета, група християни, дошли от Неджран, един следобед влезли в Месджид-и Небеви в Медина. Пейгамбера заедно с приятелите си току що бил изпълнил икинди (следобеден) намаз. Времето за богослужение на пристигналата междувременно християнска делегация дошло. Делегацията се обърнала на изток и се приготвила за молитва. Една част от сподвижниците на Пейгамбера поискали да ги възпрепятстват. Но Пейгамбера пожелал да им бъде разрешено свободно да изпълнят молитвата си и те спокойно го направили (Саръчам, 2003, 278).

Знаете ли, че?
Толерантността, тоест доброжелателното отношение в живота на Пейгамбера и в неговата примерна личност не означава по никакъв начин безразличие, пренебрежение, незаинересованост.

Същевременно толерантното поведение съдържа възможност за образование. В тази връзка Пейгамбера, използвайки подходящи методи, обучавал на необходимото останалите и следял за прилагането на наученото. Пейгамбера се намесил, когато някои поискали да накажат бедуин, използвал месджида като тоалетна и след като им показал как да почистят мястото с вода, казал „Вие сте изпратени да улеснявате, а не да затруднявате.” (Бухари, Вуду, 58; Едеб, 80), научил провинилия се бедуин какво трябва да направи. С наставлението си „Дръжте се толерантно, за да се държат така и с вас.”, Пейгамбера подчертавал принципа на взаимствеността. Той ни наставлява, че тези, които искат да им се оказва толерантно отношение, трябва сами да показват такова поведение. Това е наставление и за злоупотребяващите с толерантността. Ако бъде едностранна, тоест бъде възприета като задача единствено на една от страните, след известно време във взаимоотношенията може да възникнат нежелателни последици. Следователно толерантността се обозначава като двустранно действие.

Може да се каже, че Пейгамбера, който целял създаването на спокойно общество, отделял специално внимание на толерантност, която не е деградирала. Когато възникнела ситуация, изискваща толерантно, наред с доброто отношение, Пейгамбера поправял нещата по добър и подходящ начин.

Ваш ред е
Има ли прилики между толерантното ви отношение към другите хора с тези на Пейгамбера? Оценете ги.

Обобщение на раздела

В Коран-и Керим се набляга на факта, че любимият ни Пейгамбер Хазрети Мухаммед (с.а.с.) е просто човек. Изтъква се че най-важното качество, по което се разграничава от останалите, е откровението, което получава от Аллах.

Нашият Пейгамбер е последния изпратен пейгамбер на човечеството. В двадесет и три годишния период на пророчеството си представял исляма, същевременно прилагал, това, което казвал и бил личен пример за хората. Когато изпълнявал своята мисия, успял да издържи на трудните и тежки условия, действал с голяма решителност и търпение.

Пейгамбера бил пример за хората в разбирането за исляма и обясняването му. Бил личен пример както за изпълнението на ибадетите (богослуженията), така и за взаимоотношенията между хората, наставлявал ги да ползват неговия пример.

Станал пример с благонадежността и справедливостта си, с неразграничаването на хората. Добре организирал времето си и ги предупреждавал по този въпрос. Отдавал значение на вижданията на всеки един. В делата си учел и наставлявал към доверие към Аллах и решителност.

Да преговорим раздела

1. Избройте знаменията в Коран-и Керим, в които се описват човешките качества на Пейгамбера (с.а.с.).

2. Избройте знаменията в Коран-и Керим, в които се описват качествата му като пейгамбер.

3. Кои принципи е следвал Пейгамбера в постъпките си, опишете ги.

4. Защо Пейгамбера бил наричан „ел-Емин”, обяснете.

5. В кои ситуации постъпвал търпеливо при изпълняването на пророческата си мисия.

6. Разяснете едно от словата му, в което се говори за ценността на времето.

7. Разкажете за събитието, в което Пейгамбера се е съвещавал.

8. Разяснете с пример предаността на Пейгамбера към делото му.

9. Как обяснил равенството между хората?

10. Разяснете справедливото поведение на Пейгамбера с пример.

11. Защо Пейгамбера е наставлявал към толерантно отношение? Обяснете.

ТЕСТ

1. Кой от посочените по-долу принципи не е залегнал в примерното поведение на Пейгамбера?

А) Скромност

Б) Горделивост

В) Справедливост

Г) Възпитаност

2. Kаква е причината Пейгамбера да бъде наричан „ел-Емин”?

А) Търпеливостта му

Б) Значението, което отдавал на съветването

В) Доброто организиране на времето

Г) Доверието към него

3. Коя е сурата, в която се прави клетва във времето?

А) Исра

Б) Кевсер

В) Аср

Г) Ихляс

4. Кое възпрепятства доброто организиране на времето?

А) Плануването на делата

Б) Съсредоточаване на цялата енергия в това, което се върши

В) Неумението да се казва „не”

Г) Започването на делата от трудните към лесните

5. Какво означава „истишаре”?

А) Самостоятелна работа

Б) Смелото започване на делата

В) Постоянстване

Г) Съвещаване

6. Какво означава „толерантността” в учението на Пейгамбера?

А) Безразлично отношение

Б) Пренебрежително отношение

В) Отминаване със смях

Г) Даване възможност за научаване на правилното поведение

РАЗДЕЛ
V

ПРИМЕРИ ЗА ПОВЕДЕНИЕ НА ПЕЙГАМБЕРА

1. Пейгамбера като съпруг

2. Пейгамбера като баща

3. Пейгамбера като дядо

4. Пейгамбера като съсед

5. Пейгамбера като роднина

6. Пейгамбера като приятел

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

Разглежда се значението и вниманието, което Пейгамбера отдавал на човешките взаимоотношения. По тази тема са дадени примери от живота на Пейгамбера, както и айетите, по които се ръководил в постъпките си.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

След този раздел учащият:

1. Ще знае какъв човек е бил Пейгамбера в обществения живот.

2. Ще обяснява на какво е отдавал внимание в човешките взаимоотношения.

3. Ще посочва на какво трябва да отдаваме внимание, като вземаме пример Пейгамбера

4. Ще задава въпроси дали вземаме или не модела на поведение на Пейгамбера с примери от всекидневието.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

1. Когато четете непрекъснато мислете дали сте постигнали поставените цели.

2. Гледайте визуални програми, свързани с темите и ги използвайте за обучението.

1 Пейгамбера като съпруг

Нека да помислим
Какво е мястото и значението на жената за живота съобразно задоволството на Аллах, за изграждането на щастливо общество?

Според Пратеника на Аллах семейството е основата на здравото общество, което почита религиозните ценности. Насърчавал бракосъчетанието и едновременно го улеснявал като въвеждал норми, които предпазват съпрузите от несправедливости. Пратеника на Аллах като съпруг е почитал съпругите си, съблюдавал техните права, никога не се отнасял грубо към тях. Ако се вземе предвид положението на жената спрямо мъжа през периода на невежеството (джахилийе), много по-добре ще се разберат и оценят тези принципи, които самият Пейгамбер прилагал и съветвал хората да прилагат.

Най добрият измежду вас е този, който е най добър към семейството си. Що се отнася до мен, аз съм най добрият към семейството ми. (Ибн Мадже, Никях, 50)

Първата женитба на Мухаммед (с.а.с.) е с Хазрети Хатидже. С нея имал щастлив семеен живот и до смъртта й нямал друга съпруга. Хатидже била изключителна личност от първите хора, повярвали в посланието му и го подкрепяла във всичко. Пратеника на Аллах винаги се отнасял добре и грижовно към нея.

Мухаммед (с.а.с.) напътствал хората, обединявал значимостта на семейния живот с принципите на вярата и морала.

От гледна точка на вярата най-съвършеният вярващ е онзи, който прите жавал най-високият морал и който се отнасял най-добре към семейство то си. (Ибн Ханбел, VI, 47).

Съпрузите са най-близките хора, с които споделяме радостта и скръбта си. Пратеника на Аллах като съпруг също споделял скръбта и радостта си със съпругите си и в този смисъл им е придавал особено значение. По различни поводи той казвал, че жените имат права над мъжете, както мъжете над жените… Както се подчертава в сура Бакара (2:187): „Те (жените) са одеяние за вас и вие сте одеяние за тях…”, жените и мъжете като съпрузи имат задължението да се закрилят и покровителстват взаимно. Пейгамбера заклеймил грозното и грубо поведение срещу жените, укорявал мъжете, които биели жените си: „Как така биете жените си, а като настъпи вечерта се сближавате с тях.” (Ибн Ханбел, IV, 17) ги предупреждавал.

Пейгамбера оказвал внимание на близките на съпругите си и ги поощрявал.

Взел мерки за посрещане потребностите от забавления и почивка на съпругите си и останалите членове на семейството му. Приел желанието на Хазрети Айше, която на един байрам поискала да наблюдава представлението на група от Абисиния в двора на месджида и останал с нея докрая (Муслим, Салят-ул-ийдейн, 18-19).

Също така водил дъщерите и съпругите си на тържествата по случай Рамазан и Курбан байрам, където се забавлявали.

Пейгамбера отдавал изключително значение и на съвещаването със съпругите си. Така например след мирното споразумение от Худейбийе напътил сподвижниците си да заколят курбан и да се обръснат, но те го посрещнали с неохота, защото възприели условията от договора като вредни за мюсюлманите и не изпълнили искането му. Той бил много разстроен от случилото се и разказал на съпругата си Умму Селеме всичко. Тя му отвърнала: „О, Пратенико на Аллах, Ти отиди и заколи курбан, обръсни главата си. Всички те ще те последват.” След което Пейгамбера изпълнил нейния съвет и наистина сподвижниците го последвали (Вакиди, II, 613). Както става ясно поведението на Пейгамбера не било както се споменава в един измислен разказ, че „питал съпругите си, после правел точно обратното”, а отдавал значение на думите на съпругите си и ги прилагал. Също така Пейгамбера ги обучил по достоверен начин да учат и останалите жени на религиозните обязаности. Насърчавал вниманието и интереса им по този въпрос. Както е известно Хазрети Айше предала много хадиси от Пейгамбера и измежду жените, които обучавала, отправяла похвали към жените от енсар, които показвали най-голяма заинтересованост и задавали въпроси без да се срамуват (Муслим, Хайз, 13).

2 Пейгамбера като баща

Знаем, че нашият Пейгамбер, който отдавал голямо значение на всички деца, бил привързан, благ и състрадателен към собствените си деца. Пейгамбера имал двама сина и четири дъщери от Хазрети Хатидже. Първото му дете се казвало Касим. Имал и друг син – Абдуллах. Имената на дъщерите му били: Зейнеб, Рукийе, Умму Гюлсюм и Фатима. С изключение на Фатима всички останали деца на Пейгамбера починали преди него – като деца или като много млади. Хазрети Фатима, която била омъжена за Хазрети Али била жива, когато баща й починал и много се разстроила, самата тя починала шест месеца след него. Пейгамбера имал и син Ибрахим от Мария, с която се оженил в Медина. Като баща той много се зарадвал на раждането му и му отделял голямо внимание. Но Ибрахим починал още преди да навърши две години. Пейгамбера, който много се зарадвал на неговото раждане, се разстроил много, от очите му се стичали сълзи, един от сподвижниците, който бил изненадан от видяното, казал: „О, Пратенико на Аллах, и ти ли плачеш? Пейгамбера отговорил: „Очите плачат, сърцето се свива. Плачът ми се дължи на любовта, която изпитвам към детето си. Този, който не изпитва състрадание, няма да получи състрадание.” Така подчертал, че плаче от състрадание, че това което им било забранено преди, било плачът с викове и крясъци, прекомерният плач (Бухари, Дженаиз, 44).

Несъмнено Пейгамбера много обичал децата си, отдавал им изключително значение. Когато дъщеря му Фатима идвала при него, той ставал, целувал я по бузите и я карал да седне на неговото място. Също така е предадено, че когато тръгвал на път най-накрая се сбогувал с Хазрети Фатима, когато се връщал първо се отбивал при нея (Ебу Давуд, Тераджжюл, 21). Но тази обич никога не довела до специално отношение към тях и поставянето им на различно място от това на уммета (общността), към който бил отговорен. Така например един ден получил известна парична сума. Любимата му дъщеря Хазрети Фатима отишла при него и поискала да закупи един роб с тези пари, тъй като мъжът й много се затруднявал, когато изтеглял вода от кладенеца, a тя нямала сили, за да мели житото за брашно. Отговорът на Пейгамбера бил „Не мога да изпълня нещата, които искате от мен, оставяйки хората в суффе гладни; ще отделя сума в тяхно ползване.” По този начин не използвал привилегията в полза на любимата си дъщеря (Ибн Ханбел, 838; Федаилю асхаб-ин-Неби, 9).

Пейгамбера съветвал уммета си на същите принципи, които прилагал като баща:

„Един баща не може да даде по-ценен подарък на детето си от доброто възпитание.” (Хаким, IV, 26).

С тези слова напомнил за най-важните отговорности на бащите към децата, защото едно от най-важните права на децата върху майките и бащите е доброто възпитание.

Една особеност, която Пейгамбера прилагал в метода на преподаване била категоризацията на делата, която правел понякога и сравненията между тях. По този начин бил пътеводител на хората в техния избор. Думите му че „Осигуряването на добро възпитание на децата е по-ползотворно, отколкото даването на една крина (жито) като садака.” (Тирмизи, Бирр, 33) изразяват такава категоризация и подчертават, че най-важната задача на майките и бащите е да възпитат децата си по най-добрия начин.

Ваш ред е
Открийте примери, свързани с поведението на Пейгамбера към децата си.

3 Пейгамбера като дядо

Пейгамбера, който загубил някои от децата си още в невръстна възраст, по-късно изживял обичта си към децата с внуците си Умаме, Хасан и Хюсеин. Пейгамбера изпитал много дълбоки чувства на обич и доброта, никога не се въздържал да показва обичта си към тях и да ги радва. Дори по този въпрос бил пример за всеки. Когато един бедуин видял как се радва на децата и ги целува, с учудване казал: „Вие целувате ли децата? Ние дори не ги целуваме.” А той отговорил: „Ако Аллах е извадил от твоето сърце състраданието, аз какво мога да направя.” (Бухари, Едеб, 18).

Пейгамбера полагал усилия да изпълни желанията на децата, забавлявал се с тях, когато внуците му били в скута в джамията, обръщал им внимание дори, когато кланял намаз. Според преданието това била Умаме, дъщерята на Зейнеб. Това е важно поради следния факт: В обществото, към което Пейгамбера се обръщал, момичетата почти нямали стойност. Това била темата, с която Пейгамбера станал пример с целия си живот и се опитал да поправи едно от погрешните схващания. Не трябва да се прави разлика между синове и дъщери. Дори казвал: „Ако трябваше да направя предпочитание, щях да предпочета момичетата.” (Хаким, II, 284), обърнал внимание на въпроса за необходимостта момичетата да бъдат закриляни. Днес, когато се говори за внуците на Пейгамбера, се споменават единствено Хасан и Хюсеин. Но Пейгамбера не отделял от тях и внучката си Умаме, отдавал й същото внимание и обич, станал пример за обществото. Покровителствал внуците си от една страна и отправял дуа: „О, Аллах, бъди милосърден към тях. И аз се отнасям състрадателно към тях.” (Бухари, Едеб, 21). Пейгамбера показвал открито обичта си към внуците, целувал и ги галел, покровителствал ги. В някои общества традициите вземат превес и децата не се целуват и галят открито, обичта към тях не се изрича. А всъщност това е важен пропуск от гледна точка на развитието им, които ще научат да обичат и да бъдат обичани от възрастните. С поведението си Пейгамбера бил модел за откритото изразяване на вниманието и обичта към децата и наставлявал уммета да следва това поведение. Също така Пейгамбера бил пример за уммета показвайки, че приемал децата като личности, разговарял и се шегувал с тях като възрастни.

4 Пейгамбера като съсед

Нека да помислим
Какви биха могли да бъдат причините за отдаването на внимание на Пейгамбера на съседските взаимоотношения?

Пейгамбера като съсед несъмнено действал в рамките на вежливостта и правилата на възпитанието. Във взаимоотношенията между съседите съветвал към взаимно съблюдаване на правата, взаимната подкрепа, взаимното спокойствие.

Необходимостта съседските взаимоотношения да бъдат развивани, като започнем от най-близките, разбираме от следните му слова:

„Когато Хазрети Айше го попитала: „Имам двама съседа, на кой от двамата да дам подарък?” той отговорил: „На този, чиято врата е по-близка до теб.” (Бухари, Едеб, 32).

В нашата култура виждаме, че „съседството/комшулук” има много голямо значение. Съседите понякога са тези, с които връзките са много по-близки, отколкото със собственото семейство. Също така нашият Пейгамбер след като повторил три пъти „Кълна се в Аллах, че не може да бъде вярващ (мюмин)!”, го попитали кой не може да бъде мюмин и той отговорил с думите „Този, чийто съсед живее в несигурност заради жестокостта и злината му.” Така подчертал сериозността и значението на проблема.

Трябва да се замислим върху словата му: „Не може да бъде мюмин!” Ясно е, че този въпрос е свързан директно с вярата и че пътят на добрия вярващ минава през доброто съседство. Тези, които се определят като вярващи трябва да преразгледат отново съседските си взаимоотношения. Когато Пейгамбера дава определение на израза „муфлис” казва: „Муфлис от моята общност е онзи, който дойде на съдния ден с много намаз, говеене, зекят, но е обидил този, откраднал от парите на онзи и е убил трети. Тогава ще му вземат от наградите и ще ги раздадат на тези хора, а ако не му стигнат наградите, ще вземат от греховете на тези хора и ще ги дадат на него, и после ще го хвърлят в джехеннема.”

Да проучим - да научим
Какви други елементи могат да бъдат извадени от хадисите, свързани със съседските взаимоотношения?

5 Пейгамбера като роднина

Пратеника на Аллах е отдавал голямо значение на роднинските връзки. Както е известно още от ранна детска възраст той останал сирак, но за да не изпита това близките – дядо му и чичовците му не го отделили от собствените си деца. Той живял цял живот, осъзнавайки това и изпълнен с признателност. Винаги бил изпълнен с обич към тях и никога не показал неуважение.

Знаете ли, че?
Пейгамбера покровителствал Хазрети Али, син на чичо му Ебу Талиб, който пък бил негов покровител. Мухаммед (с.а.с.) лично се грижел за образованието на племенника си, и както е известно засилил роднинските връзки, като омъжил дъщеря си Хазрети Фатима за него.

В Коран-и Керим се казва: „Аллах повелява справедливост и благодетелност, и поддържане на връзките с роднините, и възбранява покварата и порицаваното, и гнета. Наставлява ви Той, за да се поучите.” (ен-Нахл, 16:-90). Пейгамбера следва този основен принцип и става пример за хората.

Значението, което Пейгамбера отдава на роднинските отношения, известни в културата ни като „съла-и рахим” могат да се видят и в следните хадиси:

„Който иска препитанието му да се увеличи и живота му да се удължи да поддържа отношенията си с роднините.” (Бухари, Едеб, 12).

В друг хадис нашият Пейгамбер казва: „Онзи, който поддържа родствените връзки с роднините само защото и те поддържат тези връзки не е достатъчно. Истинското поддържане на родствените връзки е, когато той поддържа връзка с роднините, дори ако те прекъсват с него отношенията.” (Бухари, Едеб, 15). Става ясно, че принципът е да отидеш при този, който не идва при теб, да дадеш на този, който не ти дава. Тоест, да не прекъсваш връзките, да направиш всичко по силите си, за да може добрините да се увеличат.

В нашата култура това е описано по следния изразителен начин:

„Oтвръщането на доброто с добро е дело на всеки един

Отвръщането на злината с добро – на храбрия човек”

По принцип хората се държат добре, когато са видели добро, но когато са се сблъскали с някаква злина се ядосват, стават отмъстителни и започват да атакуват отсрещната страна сякаш, за да вкоренят тази злина. Всъщност трябва да освободим тази връзка и да я продължим, като се замислим единствено за отговорностите ни спрямо Аллах. Защото всеки един е отговорен за постъпките си и ще му бъде потърсена сметка за тях.

Делото и словата на Пейгамбера ни ръководят и по този въпрос и показват, че основното нещо е поддържането на доброто във всяка ситуация и при всяко условие.

Така в хадиса „Научете от възрастните с какво и как ще направите съла-и рахим. Защото съла-и рахим е обичта между роднините, изобилие в имуществото и живота.” (Тирмизи, Бирр, 49). Пейгамбера възхвалил поддържането на роднинските връзки и насърчил хората в това отношение.

Ваш ред е
Какво мислите по въпроса за отслабването на роднинските връзки в нашето съвремие?

6 Пейгамбера като приятел

Пейгамбера изградил чувствата си на приятелство и преданост с обич и милосърдие и в живота си отдавал значение на заздравяването на тези връзки.

Това се посочва и в айета: „Дойде вече Пратеник при вас измежду вас самите. Тежко е за него вашето затруднение, загрижен е за вас, към вярващите е състрадателен, милосърден.” (ет-Тевбе, 9:-128).

Тези, които имали взаимоотношения с него, предимно търговски преди да стане пейгамбер, са подчертали, че той бил безкомпромисен във връзка с правото и че бил много добър приятел (Ибн-ул-Есир, Усд-ул-габе, II, 317). И преди това споменахме, че не лъжел и че бил много доверен човек а. Това са характеристики, които повлияватт из основи на приятелството.

Пейгамбера, който бил вежлив човек, показвал същата чувствителност и в сферата на приятелството. Търсел и питал всички свои приятели за здравето, откликвал на поканите за гостуване, приемал и подарявал подаръци. Това са постъпки, които можем да ползваме като пример. Пейгамбера полагал усилия да разбере какви са потребностите на приятелите си и да ги изпълни, защото ги обичал. Представил превъзходен пример за приятелството и приятелите му били винаги до него. Така например не е ли бил Хазрети Ебу Бекир този, който му помогнал с живота и имуществото си в най-трудния за него момент?

Пейгамбера се съветвал с приятелите си по много от въпросите, следвал техните съвети с разумни предложения.

По време на битката при Хендек намерил за разумно предложението на Селман Фариси за изкопаването на ров около града и веднага започнал да го прилага. Има много такива примери. Но ако трябва да обобщим – той представил към приятелите си един пример за приятелство от сърце. По този въпрос трябва да отбележим и думите, казани от Пейгамбера за качествата, които трябва да притежава приятелят:

„Праведният другар и лошият другар приличат на такъв, който носи мускус, и на такъв, който работи с ковашки мях. Носещият мускус може или да ти даде в дар, или да купиш от него от това, което носи. А ковачът може да подпали дрехите ти, или да те лъхне от него зловоние.” (Бухари, Бую, 38; Муслим, Бирр, 146).

Този хадис е много важен от гледна точка да обясни залегналия в културата ни израз: „Кажи ми кой е приятеля ти, за да ти кажа кой си.” Не е възможно човек да не се повлияе от приятелите си. Ако вземем предвид негативните последици от това влияние наяве излиза необходимостта от внимателното и селективно поведение при взимането на решението с кого ще се другарува.

Нека да помислим
Да оценим приятелското поведение на Пейгамбера и нашето.

Обобщение на раздела

Любимият ни Пейгамбер възприемал семейството като основа за изживяването на един живот, който съответствал на доволството на Аллах, създаването на щастливо общество и възпитаването на здравословно поколение. Докато насърчавал към женитба, въвел принципи, за да бъдат улеснени и да не бъдат изложени съпрузите на взаимни несправедливости. Самият той се отнасял много добре като съпруг към своите жени, съблюдавал правата им и никога не се отнасял грубо и обидно.

Пейгамбера имал двама сина и четири дъщери от Хазрети Хатидже. Първият му син бил Касим, а вторият – Абдуллах. Имената на дъщерите му били Зейнеб, Рукийе, Умму Гюлсюм и Фатима. С изключение на Хазрети Фатима, всички деца на Пратеника на Аллах починали преди него – някои още в ранна детска възраст, а други на млади години. От женитбата му с Мария в Медина се родил сина му Ибрахим, който починал преди да навърши две годинки.

Несъмнено Пейгамбера много обичал децата си, отдавал им голямо значение. Когато дъщеря му Фатима идвала при него, той ставал, целувал я по бузите и я карал да седне на неговото място. Но тази обич никога не довела до специално отношение към тях и поставянето им на различно място от това на уммета (общността), към която бил отговорен.

Пейгамбера, който загубил някои от децата си още в невръстна възраст, по-късно изживял обичта си към децата с внуците си Умаме, Хасан и Хюсеин. Пейгамбера изпитвал много дълбоки чувства на обич и доброта, никога не се въздържал да я изявява и да ги радва. Дори по този въпрос бил пример за всеки.

Като съсед Пейгамбера несъмнено лично показал какви трябва да бъдат правилата на поведение. Във взаимоотношенията между съседите съветвал към взаимно съблюдаване на правата, подкрепа и спокойствие.

Нашият Пейгамбер отдавал изключително значение и на роднинските взаимоотношения. Както е известно още от ранна детска възраст той останал сирак, но за да не изпита мъка, близките му – дядо му и чичовците му не го отделили от собствените си деца. Той живял цял живот, осъзнавайки това и изпълнен с признателност и обич към тях и никога не показал неуважение.

Пейгамбера полагал усилия да научи потребностите на приятелите си и да ги посрещне. Пейгамбера ни който бил изпълнен с изключителна обич към приятелите си представил отличен пример за приятелство, а те били винаги до него.

Да преговорим раздела

1. Какъв съпруг бил Пейгамбера, разкажете с примери.

2. Разкажете как се е отнасял Пейгамбера към дъщерите и внучката си.

3. След смъртта на майка му и баща му кои са роднините, които го покровителствали?

4. Защо Пейгамбера е отдал значение на съседските взаимоотношения, дайте примери за айети и хадиси, свързани с това.

5. Кой бил най-добрият приятел на Пейгамбера?

ТЕСТ

1. Коя от посочените по-долу не е дъщеря на Пейгамбера?

А) Рукийе

Б) Умму Гюлсюм

В) Мария

Г) Фатима

2. Кой от внуците си Пейгамбера водил със себе си, когато ходил в джамията за изпълняване на намаз и качвал на гърба си по време на намаз?

А) Умаме

Б) Хасан

В) Хюсеин

Г) Зейнеб

3. Кой бил приятелят на Пейгамбера по време на преселението, за който се споменава в Коран-и Керим?

А) Хазрети Осман

Б) Хазрети Али

В) Хазрети Юмер

Г) Хазрети Ебу Бекир

4. Как се казвала съпругата на Пейгамбера, майка на сина му Ибрахим?

А) Хатидже

Б) Мария

В) Айше

Г) Умму Селеме

РАЗДЕЛ
VI

ПЕЙГАМБЕРА КАТО ВЪЗПИТАТЕЛ

1. Изпращането му като учител

2. Значението, което отдава на четенето и писането

3. Значението, което отдава на образоването на жените

4. Принципите на образованието и обучението

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

Разгледани са значението, което отдава Пейгамбера, изпратен като „учител”, на науката, на учението и обучението и въпросите, на които отделя внимание, когато изпълнява тази мисия.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

След този раздел учащият:

1. Ще разбира защо Пейгамбера се окачествява като „ учител”.

2. Ще дава примери от живота и словата на Пейгамбера, свързани със значението, което отдавал на науката, учението и обучението.

3. Ще осъзнава, че някои погрешни практики, изпълнявани в нашето съвремие, се дължат на неправилното разбиране на Пейгамбера.

4. Ще изброява принципите, на които обръщал внимание Пейгамбера в образованието и обучението.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

Когато учите по раздела;

1. Мислете непрекъснато дали сте изпълнили поставените цели в началото на раздела. Прочетете отново темите, за да прецените

2. Гледайте визуални програми, свързани с темата и ги пренесете в обучението си.

3. Като разглеждате темата за поклонението, изслушайте индивидуалния опит на хората, изпълнили тази задача.

1 Изпращането на Пейгамбера като учител

Нека да помислим
Помислете върху смисъла на хадиса на Пейгамбера: „Аз бях изпратен като учител.” (Ибн Ханбел, III, 328).

Учителят е най-важния елемент на учебния процес. В този смисъл Коран-и Керим представя нашия Пейгамбер като пътеводител и възпитател на човечеството:

„Той е, Който проводи при неграмотните [араби] Пратеник измежду тях да им чете Неговите знамения и да ги пречисти, и да ги учи на Книгата и на мъдростта, а преди бяха в явна заблуда...” (ел-Джумуа, 62:-2).

Всъщност на място ще бъде да споменем, че мисията на Пейгамбера е изцяло образователно дело. Защото той бил натоварен със задачата на научи човечеството на това, което наставлява Аллах:

Според айета „И те изпратихме Ние [о, Мухаммед] за всички хора само като благовестител и предупредител...” (Себе, 34:-28) въпросите, по които ще бъдат съобщени радостни вести и ще бъдат направени предупреждения са тема на учението на Пейгамбера.

В айети като „А нима пратениците имат друг дълг, освен ясно да оповестят?” (ен-Нахл, 16:-35); „Твой дълг е само посланието...” (еш-Шура, 42:-48), се разкрива определението за мисия на пейгамбера Мухаммед (с.а.с.).

А със знамението „Аллах облагодетелства вярващите, когато измежду тях самите им проводи Пратеник, който им чете Неговите знамения и ги пречиства, и ги учи на Писанието и на мъдростта.” (Ал-и Имран, 3:-164) се подчертава значението на такъв учител като любимия ни Пейгамбер от гледна точка на учащите се.

Пейгамбера ни Мухаммед (с.а.с.) отдавал голямо значение на науката, образованието и обучението. В неговото учение знанието е важна ценност. В айетите (ел-Бакара, 2:-78; ел-Енам, 6:-11-148; Юнус, 10:-36; ел-Худжурат, 49:-12; ез-Зарият, 51:-10; ен-Неджм, 53:-23) се изтъква, че изказване на мнение без необходимите знания е опасно поведение. По негово време интересът и любопитството на хората към знанието и научаването нараснало. Пейгамбера насърчавал човека да бъде или обучаващ или учащ, изтъквал, че не е завидно положението на останалите извън тези категории.

Най-важната дейност на Пейгамбера след преселението в Медина било построяването на джамията, където се осъществявали и учебни дейности. То се превърнало в място, където имало целодневна образователна дейност.

При осъществяването на учебния процес Пейгамбера се осланял на някои принципи и използвал различни образователни методи. Те са описани в следващата част.

Нека да помислим

Защо първата работа на Пейгамбера била да построи джамия в Медина за учебни дейности?

2 Значението, което отдавал на четенето и писането

Пейгамбера смятал, че четмото и писмото в учебните дейности са много важни и не трябва да бъдат пренебрегвани. В една среда, в която броят на знаещите да четат и пишат бил много ограничен, разбира се, че запазването чрез записване на наученото било много важно. В периода преди исляма в Арабия писмеността не била развита. Има предания, че дори в Мекка, едно от най-големите населени места по това време, нямало повече от 15-20 човека, които да знаят да четат и пишат. Има и такива предания, в които се посочва, че положението не било толкова лошо. Дори се споменават жени, които знаели да четат и пишат, като Шифа, близка роднина на Хазрети Юмер, научила дъщеря му Хафса на четмо и писмо (Ибн Ханбел, VI, 372). Както е известно, Хафса била една от съпругите на Пейгамбера, и по-късно се занимавала с образованието на останалите жени. Хазрети Хафса предала много хадиси, които достигнали до наши дни.

Да проучим - да научим
Кои други жени се занимавали с учебно-възпитателните дейности по времето на Пейгамбера? Проучете.

Пейгамбера използвал къщата на сподвижника си Еркам в Мекка, като образователен център. Там били четени и записвани коранични айети, научавани били знания, свързани с исляма, за да се прилагат в живота. Пейгамбера е проявявал всякакви стимули и усилия по този въпрос. Преди преселението се занимавал с учебна-възпитателните дейности и на мюсюлманите в Медина, когато се срещал с тях, както и изпратил наставник в Медина. Първата дейност, която осъществил след хиджрета, била да осигури възможност за учебните дейности на сахабиите в мястото, наречено „суффе”, до джамията. Както казал М. Хамидуллах, суффе бил първият ислямски „университет”. (Хамидуллах, 1993, 768). И любимият ни Пейгамбер преподавал тук. Възпитаниците от суффе се разпръснали из целия Арабски полуостров, за да призовават към ислямската религия и да обучават.

Знаете ли, че?
В преподаването Пейгамбера се възползвал и от езичниците. Той не смятал за опасно да преподават уроците по писане, точно обратното – насърчавал ги. Отдавал същото значение на знанието, на учението, затова след битката при Бедр дал свобода на всеки един пленник, който научел 10 деца да четат и пишат (Ибн Саад, 14-17).

Оттук можем да направим още един извод, а именно че използването на езичниците в тези дейности показва значението, което отдавал Пейгамбера на това дело. Дори източниците твърдят, че учителите езичници се отнасяли грубо с децата и един от бащите им, който научил за това, казал: „Отмъщават за Бедр.” (Ибн Ханбел, I, 247).

От всичко това разбираме, че писмеността била елемент, на който Пейгамбера отдавал голямо значение. Знаменията на Коран-и Керим били записани, първото преброяване на населението в Медина било документирано, всички споразумения в това число и Мединския акт също били записани. Записвали се държавните приходи, както и броя на войниците по време на война.

Пейгамбера се обърнал към едно общество, което организирало и живеело живота си според традициите от периода на невежеството. Той образовал индивидите му и създал съвсем ново общество от тях. Докато осъществявал трудната задача, в центъра на насочването на хората към науката и образованието било учението на Коран-и Керим. Защото в него се прави разграничение между знаещите и незнаещите.

Някои айети в Коран-и Керим:

„Нима са равни онези, които знаят и онези, които не знаят.“ (ез-Зумер, 39:-9)
„…И кажи: Господ, надбави ми знание.“ (Та-ха, 20:-114)
„....Питайте хората на Писанието, ако вие не сте узнали.“
(ен-Нахл, 16:-43)

И пейгамберите, изпратени в хода на историята, правели същото. Те въвеждали човечеството в правия път, предавали принципите, които ще им помогнат да станат добри хора, да спечелят задоволството на Аллах. Те са личности, които с примерното си поведение са пътеводители на хората.

Пейгамбера окачествявал учените като „наследници на пейгамберите”. Казвайки, че „Учените са като звездите на небето. Както звездите показват пътя в тъмнината, така и учените са пътеводители на земята.” (Бухари, 3/30; Тирмизи, 3/19) подчертава, че учените взимат за пример пейгамберите в пътеводителството.

3 Значението, което отдавал на образованието на жените

Пейгамбера казал: „Изучаването на наука е фарз за всеки мюсюлманин и мюсюлманка.” (Ибн Мадже, Мукаддиме, 17) и подчертал, че получаването на знания, научаването без да се прави разлика между мъжете и жените е едно от изискванията да бъдеш човек.

Семейството е първата основна структура, където се осъществява образователния процес. Значението на образованието в семейството проличава в училищната среда, когато децата започват да се социализират. С думите и поведението си детето показва какво образование е получило в семейството. Понеже бащите са заети предимно с осигуряването на прехраната, въпросът с образованието остава върху майката. Колкото по-образована е майката толкова по-образовани са бъдещите поколения – момичета или момчета.

Но тук има въпроси, върху които и майките и бащите трябва да се замислят. Те трябва да се образоват така, че да могат да им предоставят едно образование, което да ги направи щастливи в този свят и във вечния. Трябва да възпитават децата си със знания, които ще ги направят уважавани и благородни личности.

Знаете ли, че?
Пейгамбера бил личен пример по въпроса за образованието на жените. Според условията на деня от време на време лично се занимавал с тях и ги образовал, понякога използвайки съпругите си осигурявал знания, според ситуацията съветвал мъжете да споделят наученото от него със съпругите си.

В някои от изворите се споменава, че в Месджид-и Небеви имало отделение за жените. Тук те изпълнявали ибадетите си към Аллах, получавали образование от Пейгамбера, от неговите жени и предимно от Хазрети Айше и Умму Селеме. Както подчертава Бухари, Пейгамбера един ден в седмицата отделял време на жените, научавал ги на нови знания и отговарял на въпросите им (Бухари, Илим, 87). По това време жените имали голямо желание към изучаването, то се съчетавало с насърчаването на Пейгамбера и получавали добри резултати. Не само жените обучавали жени, а и сахабиите на Пейгамбера, които забелязали какво внимание отделя на този въпрос, взели активна роля в образованието на дъщерите си. Докато Пейгамбера изпълнявал мисията си в една среда, в която жените нямали стойност, той постигнал важни обновления. Следователно трябва да вземем Пейгамбера за пример по този въпрос и да работим всеобхватно, за да не остане и най-малката следа от традициите от периода на невежеството.

Ваш ред е
Какво според вас било влиянието на различните схващания относно образованието на жените в исторически план? Какво още може да се направи за повишаването на нивото на образование при тях?

4 Принципи на образованието

В личността на Пейгамбера, изпратен като „възпитател” виждаме пример за пътя, мисленето, нравствеността, поведението към отсрещния, стила на говорене, който да следва един учител, един пътеводител.

В Коран-и Керим се изтъква, че Расулюллах (с.а.с.) е пример за човечеството във всякакъв аспект:

„Пратеника на Аллах е прекрасен образец за вас – за всеки, който се надява на Аллах и на сетния ден, и често споменава Аллах.” (ел-Ахзаб, 33:-21).

Нека да помислим
Кои качества на Пейгамбера излизат на преден план в образователната дейност?

Когато Пейгамбера учил на религията, ставал пример на хората. Като прилагал тези учения лично в живота си, същевременно очаквал от тези, които назначавал като учители да проявят чувствителност, свързана с личното прилагане на знанията, които преподавали. Защото такова било изискването в обръщението „О, вярващи, защо говорите онова, което не вършите.” (ес-Сафф, 61:-2).

Отново в този смисъл, в Коран-и Керим има модели на поведение, насочени към Пейгамбера и обвързващи всички вярващи в него, и те определили неговото поведение по въпроса за образованието. Някои от тези айети са:

„Призовавай към пътя на твоя Господ с мъдрост и хубаво поучение, и спори с тях по най-хубавия начин! Твоят Господ най-добре знае кой се е отклонил от Неговия път и знае напътените.” (ен-Нахл, 16:-125).
„По милост от Аллах ти се смекчи спрямо тях. А ако беше груб, с жестоко сърце, щяха да се разотидат от теб. Извини ги и моли за опрощението им...” (Ал-и Имран, 3:-159).
„Не са равни добрината и злината. Отблъсквай я с най-доброто и тогава онзи, от когото те е деляла вражда, става като близък приятел.” (Фуссилет, 41:-34).

Много от примерните наставления, които посочихме по-горе съставляват основните принципи на образованието, които следвал нашия Пейгамбер и могат да бъдат изброени по следния начин:

• Както във всяка една област от живота, така и по въпроса за образованието нашият Пейгамбер улеснявал, не е затруднявал. Нещата, които водят до затруднение може да доведат до отегчение у човека, поради това е съветвал да бъде избирано улеснението.

• Благовестявал. Не отблъсквал от себе си. Обучавал с обич, учил на обич. Казвайки „Кълна се в Този, в Чиито ръце е моята душа, няма да влезете в рая, докато не повярвате и няма да повярвате, докато не се заобичате...” (Муслим, Иман, 71-72) представил обичта като показател на вярата.

• Критикувал гнева и насилието в обучението, предупреждавал разгневилите се с препоръката да „замълчат, когато са разгневени” (Ибн Ханбел, I, 239) и по този начин подчертал необходимостта да се избягва нараняването на хората и причините за отдръпването им от обучението. В този смисъл думите на един от сподвижниците на Пейгамбера залсужава внимание: „Аз не видях учител, който да обучава по-добре от Пратеника на Аллах. Нито ми се скара, нито ме наби, нито ме обиди.” (Ибн Ханбел, V, 447-448).

• Взимал под внимание личностните различия, обучавал хората като избирал най-подходящия похват и най-подходящото съдържание. Обучавал като преподавал една и съща тема на различните хора, поставяйки различни акценти и използвайки различни методи, показал, че всеки ще се възползва съобразно своята сила и капацитет, и следователно има необходимост нещата да се организират според това.

• Понякога говорел дълго, а друг път показвал с примери.

• Насърчавал към задаване на въпроси, отправял хвалби към тези, които ги поставят и отговорилите на тях.

• Чрез интересни въпроси събуждал интерес и любопитство в обучаващите се, след което пристъпвал към темата на обучението.

• Не преминавал на друга тема, преди да е приключил с предходната.

• При обучението следвал принципа от лесното към трудното, от обикновеното към сложното.

• Използвал е принципа на повторението, когато това било необходимо

Виждаме, че Пейгамбера e, прилагал в живота си принципи, на които отдават значение образователните системи и е бил модел за поведение и по този въпрос.

Да проучим - да научим
Какво друго можем да прибавим към принципите на образование, следвани от Пейгамбера?

Обобщение на раздела

Любимият ни Пейгамбер отдавал голямо значение на науката, образованието и обучението. В неговото учение знанието било важна ценност. Приемал четенето и писането за много важен въпрос в образователните и обучителните дейности, който не трябва да се пренебрегва, когато се вземат предвид ситуацията в този период и личните потребности. Пейгамбера казвал, че „Ученето на наука е задължително (фазр) за всеки мюсюлманин – мъж или жена” и подчертал, че получаването на знания, научаването без да се прави разлика между мъжете и жените е едно от изискванията да бъдеш човек.

Пейгамбера бил личен пример и по въпроса за образованието на жени те. Според условията на тогавашното време понякога лично се занимавал с тях и ги образовал, понякога използвал съпругите си за получаване на знания, според ситуацията съветвал мъжете им да споделят наученото от него със съпругите си.

В личността на Пейгамбера, който подчертавал, че е изпратен като „учител” има примери за пътя, който трябва да следва един учител, един водач, за въпроси като идеи, морал, начин на изразяване.

Да преговорим раздела

1. С кой айет от Коран-и Керим може да бъде обоснован факта, че Пейгамбера се окачествявал като „учител”?

2. Къде се извършвали първите образователни дейности?

3. Разкажете за случай, който показва значението, което Пейгамбера отдавал на четенето и писането.

4. Как Пейгамбера осъществявал обучението на жените?

5. На кои принципи отделял внимание при образователните дейности?

ТЕСТ

1. Кое от посочените не е признак за значението, което отдавал Пейгамбера на четенето и писането?

А) Документът от Медина

Б) Преброяването на населението

В) Записването на Коран-и Керим

Г) Изпращането на пратеници в различни части

2. Кое от посочените не е от принципите, които следвал Пейгамбера в обучението и възпитанието?

А) Отдаването на значение на личностните различия

Б) Принципът на повторението – при необходимост

В) Започвал обучението от трудната част

Г) Отдавал значение на въпросите

3. Какъв извод не може да се направи от долу посочените хадиси?

• „Ученето на наука е задължително за всеки мюсюлманин – мъж или жена.”

• „Науката е съкровище и ключът към него е задаването на въпроси. Аллах да бъде състрадателен към вас; задавайте въпроси. Защото в задаването им четирима са тези, които ще получат отплата: Задаващият въпроси, обучаващият, слушащият и този, който ги обича.”

• „Няма по-достойна садака от тази да разпространяваш дадена наука.”

• „О, Аллах, уповавам се на Теб от безполезната наука.”

• „О, Аллах, обогати ме с наука; украси ме с ум и благост; възвиши ме с дистанциране от злото; разхубави ме чрез разграничаване от лошите дела.”

А) Науката е ценна за всички – и мъже и жени.

Б) Не е хубаво да бъдат задавани много въпроси.

В) За да бъде една наука полезна – трябва да отправяме дуа.

Г) Науката води човека до истинското богатство.

РАЗДЕЛ I

1. Б; 2. В; 3. Г; 4. В; 5. Г;

РАЗДЕЛ II

1. А; 2. В; 3.Б; 4. А; 5. Г; 6. В; 7. Г; 8. Г; 9. А; 10. В;

РАЗДЕЛ III

1. В; 2. А; 3. Г; 4. Г; 5. В; 6.Г; 7.Г;

РАЗДЕЛ IV

1. Б; 2. Г; 3. В; 4. В; 5. Г; 6. Г;

РАЗДЕЛ V

1. В; 2. А; 3. Г; 4. Б;

РАЗДЕЛ VI

1. Г; 2. В; 3. Б;