ОСНОВНИ ПОЗНАНИЯ ЗА ИСЛЯМА

ПРЕДСЕДАТЕЛСТВО ПО РЕЛИГИОЗНИТЕ ДЕЛА – ДИЯНЕТ МОЯТ АХЛЯК

Редактори:
Проф. д-р Мехмет Емин Йозафшар - проф. д-р Реджаи Доган

Главен редактор:
Д-Р. Фатих Курт

Координатор на изданието:
Локман Арслан

Проект на:
Отдел „Религиозно образование” към
Председателството по религиозните дела– Диянет

Автори на раздели:
РАЗДЕЛ I – II – III – IV: доц. д-р Джелал Тюрер
РАЗДЕЛ V: проф. д-р Ердоган Пазарбашъ
РАЗДЕЛ VI: доц. д-р Сюлейман Акюрек
РАЗДЕЛ VII: доц. д-р Али Кушат

Графичен дизайн и приложение
Угур Алтунтоп

Превод на български: Беазедин Мустафа
Редакция на превода: Басри Чалъшкан
Редактор-стилист: Ваня Стефанова

Печат:
Başak Mat. Tanı. Hiz. İth. İhr. Tic. Ltd. Şti.
+90 312 397 16 17

Издателство на Председателството по религиозните дела - Диянет: 1223
Професионални книги: 104
Второ Издание, Анкара 2019

По решение на Висшия съвет по религиозните въпроси: 09.05.2016/25
2019-06-Y-0003-1223
ISBN 978-975-19-6550-9
Сертификат №: 12930

© Главна дирекция „Религиозни издания”
към Председателството по религиозните въпроси - Диянет

Контакти:
Dini Yayınlar Genel Müdürlüğü
Yabancı Dil ve Lehçelerde Yayınlar Daire Başkanlığı
Üniversiteler Mah. Dumlupınar Bulvarı No: 147/A 06800 Çankaya - Ankara / TÜRKİYE
Tel.: +90 312 295 72 81 • Fax: +90 312 284 72 88
E-posta: yabancidiller@diyanet.gov.tr

ПРЕДСТАВЯНЕ

Всевишният Аллах, Който е милостив и милосърден, е сътворил човека по най-добрия начин, дарил го е с превъзходни качества, удостоил го с божествената Си повеля и го натоварил с отговорности. В земния живот не го изоставил сам, а го извел от тъмнините на неверието и му изпратил пейгамбери (пратеници) и книги в името на божествената милост и благоволение, за да постигне светлината на вярата и прекрасния морал.

Религията съществува заедно с първия човек и е онтологична необходимост за него. Релгията е сбор от наставления, които се отнасят за всички сфери на живота и ни указват целостта и същинския му смисъл; осигуряват възможността да постигнем хармония между този и отвъдния свят, между разума и духа; даряват индивида с вътрешно спокойствие, укрепват обществото с обич и справедливост и превръщат индивидуалните и обществените ни задължения в отговорност, окачествена като ибадет (богослужение).

Човекът, който се опитва да разбира себе си, вселената и Създателя, обича Го и Му се обвързва, се е напътил към служенето на Всевишния и осъзнаването на истината като следва пратениците и свещените книги, които е изпратил Творецът.

От този аспект е съществено важно да се посрещне религиозната потребност на човека чрез адекватна и достоверна информация.

Щом приоритетната цел на религията е човекът, от голямо значение е религиозното познание постоянно да се самообновява така, че да осветлява нашия живот, сияйното послание на исляма да освежава умовете и сърцата, да се изгради динамична връзка между знанието и живота.

В този смисъл нашето ръководство цели да отговори на необходимостта от религиозно просвещаване на народа ни с достоверни религиозни знания – далеч от суеверията, да ги осветли по отношение на вярата, ибадетите, житието на Мухаммед (с.а.с.) и морала. Именно затова, вземайки предвид съвременните и научните дадености, сме планирали една серия от издания под заглавието „Основни познания за исляма”.

Настоящата книга озаглавена „Моят ахляк” е четвъртата от тази серия и е изготвена в съответствие с учебния план за основните религиозни познания, които се преподават в курсовете към Председателството по религиозните дела – Диянет.

Този труд е съсредоточен върху ахляка (морала) – един от основните принципи на ислямската религия. В него са разгледани въпросите, свързани с определението за ахляка, значението му, качествата на човека – пример според ислямския ахляк, подходът на исляма към основните права, индивидуалните и обществените ни задължения и отговорности, обичта, моделите на поведение на личности за пример, които са имали значима роля в изграждането и развитието на културното ни наследство.

Най-голямото ни желание е този труд да бъде полезен за читателите.

Усилието е наше, успехът е от Аллах.

Председателство по религиозните дела – Диянет

I. РАЗДЕЛ

МОЯТ АХЛЯК

АХЛЯКЪТ И ЧОВЕКЪТ

1. Определение за ахляка

2. Красивият ахляк според исляма

3. Човешките взаимоотношения и ахляка

4. Моралните ценности в човешките взаимоотношения

5. Моралните ценности при оформянето на характера

6. Моралните ценности в развитието на обществото

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

Всевишният Аллах, Който е милостив и милосърден, е сътворил човека по най-добрия начин, дарил го е с превъзходни качества, удостоил го е с божествената Си повеля и го е натоварил с отговорности. В земния живот не го е изоставил сам, а го е извел от тъмнините на неверието и му изпратил пейгамбери (пратеници) и книги в името на божествената милост и благоволение, за да постигне светлината на вярата и прекрасния морал.

Религията съществува заедно с първия човек и е онтологична необходимост за него. Религията е сбор от наставления, които се отнасят за всички сфери на живота и ни указват целостта и същинския му смисъл; осигуряват възможността да постигнем хармония между този и отвъдния свят, между разума и духа; даряват индивида с вътрешно спокойствие, укрепват обществото с обич и справедливост и превръщат индивидуалните

и обществените ни задължения в отговорност, окачествена като ибадет (богослужение).Ето защо моралът е изживяване на ценностите в света на взаимоотношенията. Целта на моралните ценности е поетапно изграждане на личността – характера на човека. Светът, изграден от хора с морални ценности е щастлив.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

След като приключите този раздел ще можете:

1. Да описвате понятието ахляк (морал).

2. Да определяте понятията, свързани с ахляка.

3. Да обяснявате необходимостта от ахляка.

4. Да посочвате мястото на моралните ценности при оформянето на характера.

5. Да посочвате мястото на моралните ценности в развитието на обществото.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

При изучаването на раздела:

1. Мислете постоянно дали сте постигнали целите поставени в началото. Прочетете отново тези теми, които не сте осъществили.

2. Непременно изпълнете дейностите по изследване и проучване.

Да проучим - да научим

Защо трябва да сме морални? Проведете срещи с околните и научете становищата им.

1 Определение за ахляка

Ахлякът може да бъде определен от различни гледни точки. Относно общите характеристики на различните дефиниции:

Да помислим

• Ахлякът (моралът) е съвкупност от ценности, които показват на човека как да действа или как да не постъпва в отношенията си с околните, включително и със себе си.

• Ахлякът включва всички правила, приети да се спазват в едно общество и съответните отговорности.

• Ахлякът е система от постъпки – добри или лоши.

2 Необходимостта от ахляка

Когато огладнеем, ние се храним, когато ожаднеем - пием вода, когато се изморим - си почиваме, когато ни се доспи - си лягаме. Но защо огладняваме, ожадняваме, почиваме и спим? Всички знаем отговорите на тези въпроси. Човешкото тяло, също като растенията и животните, има необходимост от храна, вода, почивка и сън, за да живее и поддържа жизнените си функции. В този смисъл, човекът има обща биологична структура с останалите живи същества.

Знаете ли, че...

За да поддържат своя живот растенията и животните имат уникални характеристики. Така например, за да се сдобият с храна, паяците изграждат паяжини, пчелите живеят в кошери, птиците си правят гнезда, овцете знаят с кои треви да се хранят. Всяко животно знае как да живее в естествената си среда, знае кое е добро и кое е лошо.

По същия начин до известна степен и хората още от сътворяването им са програмирани така, че да отговарят на естествените си потребности. Но наред с тази програма, те имат характерни само за тях духовни, културни или социални функции. Човекът може да взема свободно решенията си, да разполага с волята и мисълта си, да има културна среда, в която да удовлетворява духовните си потребности.

Да помислим

• Волята е сила, която определя и човешките решения.

• Делата на човека съобразно волята му се отделят от естествените му постъпки. Волевите дела са свободни постъпки, тъй като са съзнателни и се определят като морално поведение.

Хората, които се развиват здравословно, имат разумно и морално поведение. Например желанието за прохлада в гореща стая, е естествено и го подтиква да отвори прозореца. Но ако в стаята има болен, тогава използва разума си, за да направи моралния си избор. По същия начин човекът, който е лишен от възможността да си купи храна, вместо да открадне или да вземе без разрешение, може да избере да остане гладен. Моралното поведение с такава воля определя човешката свобода.

Да помислим

• Свободата е възможността на човека за избор на правилното поведение с помощта на ума и волята си.

• Свободата не означава постигане на всичко желано. Защото нито природата, нито културата, не разрешават да се прави всичко, което човекът поиска.

Свободата е и приемането на последствията от делата, т.е. отговорността.

Сега е ваш ред

Човекът, преди всичко е отговорен за себе си и за делата относно живота и битието си.

Човекът, преди всичко е отговорен за себе си и за делата относно живота и битието си.

Да помислим

За да бъде човек свободен и отговорен той непременно трябва да познава доброто и злото.

Ние наричаме „добри” делата, които са направени от морална гледна точка,и „лоши” тези, които не трябва да бъдат извършвани. Така например, определяме за „добро” поведението на ученика, който закъснява за час и казва истината на учителя си, а за „лошо”- когато излъже.

3 Светът на човешките взаимоотношения и ахляка

Всеки човек, дошъл на този свят, има взаимоотношения с живота, с природата и историческата среда и с останалите хора. Моралът (ахлякът) се оформя с поведението и делата му към другите, с личния опит и установените връзки. Общуването с другите се превръща в смислено и постига известна системност единствено чрез морала.

Да помислим

Извършването на дадена постъпка в същото време определя и оценката както на своето поведение, така и на другите хора, с които има взаимоотношения.

Да помислим

Поведението и оценките засягат както нас, така и другите. И докато някои са незначителни, то други са важни до такава степен, че влияят на живота ни.

С нашето поведение и дела ангажираме тези, с които имаме взаимоотношения, а другите ни ангажират с делата, които да извършим. Някои от тях определяме като права и задължения. В тази връзка възниква моралната отговорност - сърцевината и основният фундаментален елемент в морала.

Хората определят правилата, принципите и етикета на поведение за да имат организиран социален живот. В това отношение обичаите и традициите също са от значение. Изключително важно значение има и правото. А моралът (ахлякът) е изкуството да се живее съвместно.

Да помислим

Ахлякът (моралът) е необходимата социална сила, вплетен е в самия живот. Нито една негова област е немислима без морала.

4 Моралните ценности в човешките взаимоотношения

Те са свързани с делата, които най-просто могат да бъдат характеризирани като ”добро“ или ”лошо”. Отговорът на въпроса ”Какво дело е подпомагането на даден човек?” с „добро”, и с „лошо” на въпроса „Какво дело е измамничеството?” е форма на морална оценка.

Да помислим

• Моралните ценности са принципите, които ръководят нашите дела.

• Те показват какво е добро и зло.

• Те са тези, които определят какво е най-доброто за живота на човека или как трябва да живее.

• Моралните ценности ни определят като хора.

Да помислим

Моралните ценности възникват във взаимоотношенията ни и никога не можем да избягаме от тях, тъй като са винаги с нас през целия ни живот.

Ценности и оценяване ще има винаги там, където има хора, те са важни защото засягат дълбоко живота ни.

5 Мястото на моралните ценности в оформянето на характера

Най-голямата задача на човека е да открие смисъла на живота, целта и истинската му стойност и да го сподели с другите хора. Моралните ценности са тези, които превръщат човека в човек. Всички те образуват индивида, поведението и изборът му е израз на личността и характера му.

Да помислим

Характерът и уникалната структура на човека са основните неща, които го отделят от другите и определят поведението му.

Личността и характерът на човека се формират и развиват в живота му. Морален е този, който е последователен живота си, поддържа добротата и има добри намерения. Моралният живот изгражда и развива личността на човека, който излиза извън егоистичните си интереси и се среща със своето его. В тази среща ние осъзнаваме най-дълбокото у нас наше „аз”, както описва и Юнус Емре - ”има едно аз в мен вътре, вътре в мен”. Това его е уважение както към себе си, така и към останалите същества, то чувства отговорност спрямо всичко, което съществува - уважение спрямо човека и живота.

Ако опишем морала като ”личност/характер”, лесно разбираемо е, че всеки трябва да развие едно „аз”, от общите и споделени от всички хора ценности. Развитието на личността става в добри среди, поради връзката й с доброто. Нещата, които спират личността са лоши, затова трябва да се насочи към добрите неща и да стои настрана от лошите.

6 Моралните ценности в развитието на обществото

Моралът е основата на взаимоотношенията между хората. Човек живее в общество единствено със своите морални ценности. Не е възможно да останеш извън обществото и да живееш сам, защото човекът е социално същество.

Моралните ценности в обществото допринасят да израстват личности с характер, които си сътрудничат с останалите и взаимно влияят върху характерите си. Изживяването и споделянето на моралните ценности е задължително за развитието на индивида и обществото.

Да помислим

• Човекът не може да се издигне като дърпа другите надолу. Например, търговец който пренебрегва правата на потребителите, не след дълго време няма да може да намери купувач. Без възприемане на моралните ценности и без правилно социално поведение не може да се изгради морално и щастливо общество.

• В общество, в което няма морал (ахляк), са налице неспокойствие, объркване и хаос, като дори и законът не може да бъде ефективен.

На първо място сред моралните ценности е уважението на човека към другия, зачитането на правата на другите, внимание към собствените постъпки и установяването на социални връзки.

Да помислим

Щастието нараства, когато го споделяш.

Не трябва да забравяме, че щастието ще се обогати, когато човекът участва в социалните дейности, когато споделя нещата, които не може сам да направи, но може да ги постигне с взаимно сътрудничество. Можем да улесним живота си като споделяме проблемите, във взаимно сътрудничество можем да победим злото, което не може да преборим сами.

ОБОБЩЕНИЕ НА РАЗДЕЛА

Ахлякът (моралът) може да се определи като форми и правила за поведение, които хората са длъжни да спазват в отношенията си. Разликата на човека от другите същества е, че той притежава воля, която е силата за вземането на решения. Извършването на делата по наше желание показва, че сме свободни и имаме морал в отношенията. Принципите в отношенията, които насочват поведението на хората са моралните ценности. Те формират нас, т.е. нашата личност и характер. В общество, в което моралните ценности нямат ефект, са налице неспокойствие, объркване и хаос.

ДА ПРЕГОВОРИМ РАЗДЕЛА

1. Защо имаме необходимост от ахляк?

2. Моралът (ахлякът) е изкуството да живеем съвместно. Обяснете защо?

3. Какво е значението на моралните ценности в живота ни?

4. Връзката между моралните ценности и формирането на характера ни?

5. Какво е значението на моралните ценности в развитието на обществото, моля, обяснете с примери?

ТЕСТ

1. Кое от долупосочените се определя като форми и правила за поведение, които хората в едно общество са длъжни да спазват във взаимоотношенията си?

A) Обичаи и традиции

Б) Отговорност

В) Морал

Г) Инстинкт

2. Кое от долупосочените са принципите, които насочват поведението ни илии как да живеем?

A) Научните данни

Б) Моралните ценности

В) Суеверията

Г) Инстинктивните дела

3. Коe от долупосочените е основната характеристика на индивида, която определя структурата и поведението му?

А) Отговорност

Б) Пол

В) Структура

Г) Характер

4. Моралните ценности са необходими за развитието на обществото. Кое от посочените по-долу не отразява тези потребности?

A) Защото човек е социално същество

Б) За да се създаде едно щастливо общество

В) За да живее по хуманен начин

Г) За да живеем според инстинктите си

5. Кое от долупосочените не може да се очаква в обществото, в което моралните ценности са възприети и се развиват?

A) В това общество са разпространени злото и неспокойствието.

Б) В това общество е засилено чувството на братството.

В) В това общество е разпространена солидарността.

Г) В това общество има сътрудничество в добротата.

II. РАЗДЕЛ

МОЯТ АХЛЯК

АХЛЯКЪТ В ИСЛЯМА

1. Връзката между религия и морал (ахляк)

2. Красивият ахляк според исляма

3. Значението, което ислямът отдава на ахляка

4. Връзката между иман, ибадет и ахляк

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

Ислямът при условие, че се придържат към него, предлага на хората начин на живот, който ще е щастлив както на този свят, така и в отвъдния. Приемайки това те придобиват ислямския морал. Предписаният от религията начин наживот е моралния. Моралът (ахлякът) е свързан с вярата (имана) и негов източник е религията. Свещеният Коран, животът и думите на нашия обичан Пратеник са основите на ислямския морал, който цели оформянето на човека и обществото с универсални принципи, които ще удовлетворят Твореца. Ислямът предвижда морален живот в съответствие с принципите на вярата и поради това е в неразривна връзка с имана, ахляка и ибадетите.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

След като приключите раздела:

1. Ще можете да интерпретирате връзката между религия и ахляк.

2. Ще класифицирате източниците на ислямския ахляк.

3. Ще разкажете за значението, което ислямът отдава на ахляка.

4. Ще изброите това, което моралът носи в индивидуално, социално и универсално измерение.

5. Ще имате знания относно връзката между иман, ибадет и ахляк.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

При изучаването на раздела:

1. Мислете постоянно дали сте постигнали целите, поставени в началото. Прочетете отново темите ако още не сте ги разбрали.

2. Изпълнете непременно дейностите по изследване и проучване в раздела.

Да проучим - да научим

Какво означава изразът: „Религията – това е добрият ахляк”?

1 Връзката между религия и морал (ахляк)

През цялата история на човечеството религията и морала са били в близка връзка помежду си и неразделно свързани. Религията поставя морала в центъра, тъй като без него е немислима. Същността на религията е моралът, който съблюдава задоволството на Аллах.

Да помислим

• Основната цел на исляма е да се създаде морален човек и морално общество.

• Нашата свята религия ислям предлага на хората морален начин на живот и морално издигане. Точно както е споменато, че Пратеника е изпратен, за да завърши моралната красота.

Религията развива личността и човешкото поведение, тя обхваща всички аспекти на живота, свързани с религията и моралните ценности. Тя може да се опише като ”съвкупност от морални ценности, в които хората вярват и отразяват в своя живот за постигането на щастие”. От това може да се заключи, че най-добродетелният и най-възвишеният е този, който е най-съвършен от морална гледна точка.

Религията дава насоки за ценностите на човека спрямо него и другите, посочва задълженията му дори към останалите същества в контекста на вярата му в Аллах. Тя помага на хората към какви идеали да се насочат, как да постъпват и какъв характер да формират. Моралът според религията е набор от правила, които регулират отношенията между хората, за постигане на щастието. Това е така, защото целта на божествения призив е - щастлив човек с красив морал. Xората трябва да се съобразяват с него неготова, за да бъдат щастливи. Най-висшият източник на ценности в религията е Аллах, като повелите на Аллах обхващат и морала. С други думи, от религиозна гледна точка да бъдеш морален е възможност единствено със съобразяване с религиозните разпоредби. Ето защо при изпълнение на моралните си задължения религиозният човек се счита, че е извършил добро дело, а когато ги нарушава - грях.

Религията ни дава знания за един друг непознат и невидим свят, който е свързан с настоящия. Така, когато животът се разгледа чрез концепцията за религиозни термини светът изглежда по-широк и по-ценен, разкрива нови хоризонти за морала на човека.

Да помислим

• Религията ни запознава с най-дълбоките измерения на моралния живот.

• Религията показва най-мъдрият морален живот на хората чрез пратениците.

Хората лесно могат да научат какъв трябва да бъде красивият морал на човека от делата на пратениците. Техният пример във всяко отношение улеснява човека да бъде с красив морал.

2 Красивият ахляк според исляма

Да помислим

• Ислямът предлага на човечеството един начина на живот. кПредлага на хората принципи как да живеят, какъв живот да водят, за да станат бъдат щастливи. Предлага на хората принципи как да живеят, какъв живот да водят, за да станат бъдат щастливи.

• Ахлякът (морала) според исляма е възприемането на ценностите/принципите на исляма и искреното им прилагане.

Според исляма ахлякът (морала) никога не се отделя от религията. Погледнато от ислямските морални принципи, той отразява не правилата изведени от разума, а интуицията заложена в човешкото его. В исляма моралът може да се базира на природата на човека, опита и разума. Човешката природа в основата си е източник на моралните чувства, които могат да бъдат приложими, полезни и необходими за човечеството. Разумът от своя страна ги систематизира от логическа гледна точка и ги свежда до разбираемо схващане за морала.

Целта на исляма е насочване на хората към истината и праведното. Човекът да бъде праведен, честен и надежден. Хората с морална зрелост могат да станат свидетели на истината, справедливостта, да са на страната на праведното. Ислямът вижда моралния живот като продължение на живота, изпълнен с вяра, подчертава факта, че е немислимо разкъсването на връзката между морала и вярата.

Ако моралът бъде разбран като реализация на „доброто/праведното” то тогава: „Праведноста не е да обръщате лице на изток или на запад, праведноста е у онзи, който вярва в Аллах и в Сетния ден, и в ангелите, и в Писанието, и в пратениците, и раздава от своя имот, въпреки любовта си към него, на роднините и сираците, и на нуждаещите се, и на пътника [в неволя], и на просяците, и за освобождаване на робите, и отслужва молитвата, и дава милостинята зекят; и у изпълняващите своя обет, когато са обещали, и у търпеливите в злочестие и беда, и във вихъра на битката. Те са искрените и те са богобоязливите.” (ел- Бакара, 2:-177).

Според исляма, нашият Пейгамбер Хз. Мухаммед, който имал най-висш морал и вървял по правилния път, показва каква трябва да бъде както вярата, така и морала. Казвайки „Аз съм изпратен, за да завърша красивия морал (ахляк)” (Малик, Муватта,”Хуснул-хулук”, 8, II/904) декларира, че ислямът в своята същност е красивия морал.

Моралните принципи на исляма, било то с айети от Свещения Коран или по думите на Пратеника, са изразени по такъв начин, че хората да могат лесно да ги разберат. Тези принципи посочват задълженията и отговорностите на човека в контекста на вярата му в Аллах, като се започне от задълженията и отговорностите към себе си и другите, както и тези към семейството, родината, държавата, материалната и духовната среда.

Моралните принципи на исляма го насърчават да върши добро, да се въздържа от злото и да изпълнява задълженията си. В действителност ибадетът (богослужението) също отдалечава човека от злото и го съзрява морално. В това отношение моралът може да бъде разгледан като съвкупност от дела, които издигат индивида и обществото и им придават заслужаващо място.

Определение и същност на морала (ахляка)

Думата ахляк (морал) е множествено число на арабската дума ”хулк” - означава „религия, природа, навици и характер”. В речника думата „ахляк“ има значение на религия, навици, състояние и поведение, както и узряла личност и характер.

Да помислим

Ахлякът (моралът) е тази наклонност в човешката душа, благодарение на която делата са лесни за извършване без каквато и да е принуда и обмисляне.

Анализът на това определение ни отвежда до следните заключения за естеството на ахляка (морала):

1. Ахлякът означава не толкова делата и действията на човека, а техният източник, т.е. съвкупността от духовни способности, които ги изразяват. Моралните действия не означават самия морал, а по-скоро са резултат и проява на морала.

2. Ахлякът не е просто добри навици и способности, като дума изразява всички добри и лоши навици. Човекът, с добри навици се нарича с „добър морал”, а този с лоши навици - с ”лош морал”.

3. Ахлякът (моралът) не е преходно състояние у човека, а склонност, набор от способности, в духовната му структура. Тази особеност на морала посочва, че макар и малко нашите действия трябва да са постоянни.

4. Ахлякът не кара човека да мисли и размишлява, той без никакъв натиск или принуда направлява човека самоволно да изпълни своите задължения. Възприетите и доброволно поети неща са важен елемент в развитието и укрепването на морала, защото обучението за морал е всъщност обучение за воля.

Източници на ислямския ахляк (морал)

Ислямският морал се състои от принципи, които направляват живота. Основният им източник е:

а) Свещеният Коран, б) Животът и думите на Пратеника Мухаммед.

Свещеният Коран

Да помислим

• Първият източник на ислямския морал е Свещеният Коран. Цялата красота и ценности разкрити от Корана, описват ислямския морал.

• Коранът приема индивидуалните и социални качества на човека и определя общите правила, които ще го направят морален.

• Коранът като има предвид качествата на човешката натура се опитва да доведе вярващия човек до съзнателно състояние, което се проявява в основните теми на Корана като имана, ибадета и ахляка, които са в основата на човешките взаимоотношения.

Свещеният Коран ни представя моралните ценности, доброто и злото по най-красивия и впечатляващ начин.

„О, вярващи, много странете от подозрението! Понякога подозрението е грях. И не се дебнете, и не злословете един за друг! Нима на някого от вас ще се хареса да яде плътта на мъртвия си брат? Вие се отвращавате от това. И бойте се от Аллах! Аллах е приемащ покаянието, милосърден.” ((ел- Худжурат, 49:-12).

Свещеният Коран ни съобщава за съдбата на тези, които избират един от двата пътя, след като опознаят добрите и лошите постъпки. По този начин дава възможност на човека да се поправи, като му съобщава предварително резултата от неговите деяния. Коранът се опитва във възможно най-голяма степен да отърси душата и разума от аморалните тревоги, намерения и мисли в изграждането на добротата и красотата. Коранът винаги иска човекът да води съвместим със своите вярвания живот, като поставя акцент върху вярата и праведните дела.

Животът и думите на нашия Пейгамбер Хз. Мухаммед (с.а.с.)

Вторият източник на ислямския ахляк (морал) са живота и думите на Пейгамбера Мухаммед (с.а.с.), т.е. неговият сюннет. Любимият ни Пейгамбер е известявал без недостатъци повелите на Аллах и по най-добрия начин ги е изпълнявал.

Да помислим

• Моралът (ахлякът) като начин на живот е въплътен в личността на Пейгамбера. Той е показал зрелият човешки модел, който ислямската религия иска да изгради. Ето защо човешки и религиозен дълг за мюсюлманите е вземането за пример на нашия пратеник Мухаммед (с.а.с.).

• Всемогъщият Аллах, обръщайки се към Пратеника повелява: „Ти наистина имаш велик нрав.” (ел-Калем, 68:-4) и обръщайки се към хората повелява „Пратеника на Аллах е прекрасен образец за вас – за всеки, който се надява на Аллах и на Сетния ден, и често споменава Аллах.” (ел-Ахзаб, 33:-21).

Изпратеният, за да завърши моралната красота наш Пратеник със своя живот и сюннет е осъществявал функцията на морален възпитател. Неговият пример е в съответствието на вярата с живота, който е водил. Разбирането на неговото морално образование и обучение ще бъде възможно с изследването на живота му с всички подробности.

Сега е ваш ред

Въпросът, който ни идва на ум при моралния модел на Пратеника, е: Възможно ли е днес, след 14 века хората които живеят в съвсем друга културна и географска среда да вземат за пример Пратеника Хз. Мухаммед? Ако е възможно, как ще стане това? Отговорете на този въпрос задружно в класа.

Следването на примера на нашия Пратеник Мухаммед (с.а.с.) за онези, които вярват в исляма е въпрос на хуманен и верски дълг. Той е пример и модел за всички времена. Необходими за това са определени условия, първото от които е научаването добре на Свещения Коран, защото Пратеника е направлявал живота си според него. Когато питат Хз. Айше (радияллаху анха) за това какъв е бил ахляка (морала) на Пратеника, тя отговаря: „Неговият ахляк беше Коранът (Али ел-Кари, Шерхуш-шифа, I/222). От тази гледна точка доброто научаване на Корана е приоритетно условие за разбиране на неговия пример и традиция.

Второто важно условие, е доброто познаване на поведението му, реакция на възникналите събития. Това е възможно чрез опознаването на неговия живот, който е израз на конкретните форми на религиозните повели, олицетворени в социалния живот, конкретизиране на Божието откровение. Научаването както на Корана, така и на живота на Пратеника и неговия сюннет по най-добрия начин ще ни научи как да го вземем за пример.

Днес, когато се опитваме да разберем ислямския морал, трябва първо да разберем основните източници Свещеният Коран и Сюннетът. Не можем да пренебрегнем и петнадесет вековния исторически и социален опит на исляма. Необходимо е да се опознае традицията и натрупания опит на мюсюлманите, които са се опитвали да разберат, дискутират и превърнат в културни форми моралните ценности, предписани от Корана и Сюннета от началото до ден днешен.

Сега е ваш ред

Опознаването на тази традиция няма ли да е пречка за актуализирането на ислямския морал? Моля, обсъдете този въпрос!

3 Значението, което ислямът отдава на ахляка

Да помислим

• Ислямът е съвкупност от изпратени ценности, за да не се отклонява човека от целта на съществуването си на този свят, да го напътства в поддържането на връзката му със Създателя. Възприемането на този набор от ценности е самият живот според ислямския морал.

• Ислямът е присъщата религия, изпратена на човечеството, за да се създаде перфектния морал.

• Крайната цел на вярата (иман) и богослужението (ибадет) в исляма е моралното развитие на човека.

Ислямът отдава голямо значение на моралните принципи за реализиране на единството и организацията между съществата във вселената. Ислямският морал (ахляк) обхваща не само междуличностните отношения, но и връзките с останалите същества.

Сега е ваш ред

Обсъдете обхвата на ислямския ахляк включващ взаимоотношенията с всички същества!

Индивидуалните ползи от морала

Природата на човека е в съответствие с моралните принципи на исляма. Ислямският морал отдава най-високата стойност, която приляга на най-съвършеното същество – човекът, най-богатият плод на дървото на сътворението, венецът на Божието творение. Моралните принципи, които се иска да бъдат приети от исляма, винаги имат предвид израстването на висшето същество - човека, запазването на ценността и развитието му. Ценността и на другите неща произтичат от връзката им с човешкия живот и въздействията им върху него.

Да помислим

• Коранът първо прави анализ на личността и приканва човека да размишлява за това.

• Човекът, цел на исляма е неиндивидуализиран, т.е., далече от егоизма; този, който е наясно със себе си, със своята задача, сътворение и възможности; личност, която вярва в това. Благодарение на това съзнание човекът се развива и превръща в морално същество. Моралът, който се проявява на този етап не е наложен отвън, а произтича от същността на човека.

Ислямският морал представя начина на живот на човека, който ще му осигури достоен живот чрез разширяване на индивидуалните му възможности. Най-праведните са тези с най-красивия морал. Тази ситуация ни показва, че моралът е знакът на истинския вярващ. Единствената мярка за индивидуално и социално издигане и придобиване на стойност, въз основа на уважението към Аллах, е моралната зрелост.

Сега е ваш ред

Обсъдете твърдението, че моралната личност не е контролирана отвън, а сама направлява себе си!

Обществените ползи от морала

Човекът като социално същество има необходимост от хармонична социална среда, за да живее по достоен начин и да бъде щастлив. Разбира се, социалната хармония може да се постигне чрез осъзнаване на отговорността на индивидите в обществото, мъдростта на сътворението, избягването на делата, които биха нарушили структурата на индивида и обществото. Това е така, защото обществата, създадени от индивиди, които се въздържат от разрушаване на обществото, избягват злото и грозното, които да го покварят, живеят в хармония. Поради тази причина моралът привежда човека в мир както със самия себе си, така и с обществото. Пратеника ни описва един такъв човек така:

„Вярващият е този, който се солидаризира с хората и с когото хората могат да се солидаризират. Няма добро у човек, който не създава близки отношения и с когото не се създават близки отношения.” (Ахмед, Муснед, II/400).

Нашата религия ислям изисква от нас жизнено общество от гледна точка на морала.

Да помислим

Обществото, което предвижда исляма, е това, което ще бъде пример за цялото човечество за показване на добротата и красотата и противопоставяне на злото и грозното.

Разбира се, че този модел ще се състои от индивиди, които си помагат и сътрудничат по отношение на добротата и благочестието; ще желаят за другите това, което искат за самите тях; ще бъдат съпричастни към интересите на обществото, отколкото за своите; ще покриват злините; ще разкриват добрините; ще са образовани хора, в които ще се проявяват всички морални ценности и красоти.

Универсалните ползи от морала

Ислямът иска да подобри всички аспекти на човешкия живот, както и да подобри обществото и вселената. Започвайки от индивида към обществото и от там до вселената този процес придобива универсален характер. Следователно ислямският морал е структура, която носи универсални ползи. В Корана винаги се критикуват тези, които не подобряват вселената. Всемогъщият Аллах повелява „И когато такъв се обърне, той тича по земята, за да сее по нея развала и да погуби насажденията и приплода. А Аллах не обича развалата.„ (ел-Бакара, 2:205).

Да помислим

• Моралните принципи в исляма са дълбоки и всеобхватни правила с универсален характер, които се отнасят до цялото човечество и засягат връзките с всички съществаб

• Ценностите, които отразяват универсалните измерения на ислямския морал са отговорност към сътворението, уважение към живота, зачитането на основните права и спазването им, заповядване на добре познатото, понятия като толерантност, физическа и духовна чистота, честност, милост, справедливост и така нататък.

Универсалните принципи на ислямския морал се основават на Всемогъщия Аллах, източника на битието и истината.

4 Връзката между иман, ибадет и ахляк

Да помислим

• Един истински вярващ води морален начин на живот в съответствие със своите убеждения.

• Вярата генерира съзнание, което води до осъществяване на делата ни. Когато това съзнание бъде подкрепено от ибадет, начинът на живот става морален, а човекът – морално същество. Ето защо между имана, ибадета и ахляка (морала) има много тясна връзка.

Връзката иман-ахляк

Ислямът вижда тясна връзка между моралния живот и вярата. Защото истината и правдата се появяват само при хора с правилни думи и дела. Тази съвкупност е упомената в Корана:

„За онези, които казват: “Нашият Господ е Аллах!”, после следват правия път – не ще има страх за тях и не ще скърбят.” (Ахкаф, 46:-13).

„При онези, които казват: “Аллах е нашият Господ!” и следват правия път, ангелите ще слязат: “Не се страхувайте и не скърбете! И се радвайте на рая, който ви е обещан!” (Фуссилет, 41:-30).

Ислямът описва целостта на имана и ахляка (вярата и морала) като правилна посока, възприема вярата (имана) като духа на човешките дела, да си морален с намерението и решимостта за украсяване на живота с добри постъпки.

Ислямът разглежда вярата и поведението като тясно свързани и посочва, че най-почтеният от гледна точка на вярата е най-моралният, а най-добрият (хаирлия) е този, с най-красивия морал. Това е така защото „намиращият се на правия път и притежаващ велик морал” наш Пратеник, ни е показал какви трябва да бъдат както вярата, така и моралът.

Връзката ибадет – ахляк

Ибадетът (богослужението) е израз на дълбоко уважение и прекланяне пред Създателя и собственика на всичко - Всемогъщия Аллах, осъзнаване на човека на своето его.

Ислямът установява тясна връзка между ибадетите и ахляка. Ибадетът всъщност е израз на поведението, предприето в живота, оформяне на делата в съответствие с ценностите, в които вярва. Именно тази връзка се посочва в следния айет „А на Мен да служите! Това е правият път.” (Йа син, 36:-61).

Ибадетите (богослуженията) укрепват вярата в сърцата ни и ни дават възможност да сме морални. Например, петте всекидневни молитви (намази) ни напомнят винаги за Аллах и ни възпират от вършене на грозни дела. Оручът развива чувството на милост и състрадание, предпазва ръцете ни от забраненото, езика ни от лъжата. Зекятът ни спасява от скъперничество, развива усещането за доброта и подпомагане на другите, превръща ни в полезен за обществото човек. По този начин подхранваната с ибадети вяра (иман) дава своите плодове и придава реалната стойност на човека.

Да проучим - да научим

Обсъдете думите на Мевляна „Претърсих целият свят, не можах да открия по-ценно качество от красивия морал”.

ОБОБЩЕНИЕ НА РАЗДЕЛА

Основната цел на исляма е да се създаде морален човек и морално общество. В рамките на вярата в Аллах, със задълженията първо към него самия, после към хората и към останалите същества ислямът се превръща в пътеводител на ценности за човека, в това число и морални. Ислямът отразява най-дълбоките и най-богатите измерения на моралния живот чрез примера на Пратеника (с.а.с.): „Аз съм изпратен, за да завърша красивия морал.” Пейгамбера (с.а.с.) е посочил, че по същество ислямът е красив морал.

Според исляма, основният източник на морала (ахляка) е Свещеният Коран, който ни запознава по най-красивия и впечатляващ начин с моралните ценности. Вторият източник е Сюннетът на нашия обичан Пратеник Мухаммед (с.a.с.).

Ислямският морал с универсалните ползи и разширявайки индивидуалните възможности на човека, му осигурява благоприлична житейска картина, в която най-добродетелните са най-моралните. Обществото с морални индивиди е спокойно и щастливо. Ислямът иска от човека съответствие на убежденията с моралния му живот. Всъщност ислямът, включвайки и ибадетите към имана и ахляка (вяра и морал), които определя като правилна посока (истикамет), изгражда нормалния живот.

ДА ПРЕГОВОРИМ РАЗДЕЛА

1. Обяснете връзката между религията и ахляка?

2. Кои са източниците на ислямския морал?

3. Какви са ползите за индивида и обществото от морала?

4. Обяснете връзката между имана и ахляка?

5. Връзката между ибадета и ахляка?

ТЕСТ

1. Кое от долупосочените е основната цел на исляма?

A) Приканване на хората да страдат.

Б) Уплашване на хората.

В) Подтикването им да се държат безотговорно.

Г) Да се създаде морално общество, последователно в своите вярвания.

2. Кои от долупосочените хадиси описва, че ислямът по същество е красив морал?

A) „Чистотата е половината от вярата.”

Б) „Аз съм изпратен, за да завърша красивия морал.”

В) „Усмихнатото лице е садака.”

Г) „Този, който ни мами, не е от нас.”

3. Кое от долупосочените е от основните източници на ислямския морал?

А) Суеверията. Б) Историите и легендите.

В) Обичаи и традиции. Г) Живота и думите на Пратеника.

4. Кое от долупосочените не е от ползите на морала за индивидите?

A) Осигурява възможност на хората да живеят човешки.

Б) Придава стойност на индивида и го въздига в социален план.

В) Води индивида до чувство на егоизъм.

Г) Води до спечелване обичта на Всемогъщия Аллах.

5. Кое от долупосочените не отразява връзката между ибадет и ахляк?

A) Кланянето на намаз ни предпазва от всякакви грозни постъпки.

Б) Оруча развива чувствата ни на милост и състрадание.

В) Даването на зекят ни спасява от скъперничество.

Г) Помагането на другите ни прави известни.

III

РАЗДЕЛ

ПРИМЕРНИЯТ ЧОВЕК, ПРЕДВИЖДАН ОТ ИСЛЯМСКИЯ АХЛЯК

1. Добри и възхвалявани поведение и постъпки според ислямския ахляк

2. Лоши и порицавани дела според ислямския ахляк

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

В този раздел ще бъдат обяснени доброто и похвално поведение, както и лошите и порицавани прояви. Примерният човек според ислямския морал е този, който се придържа към доброто и праведното, подкрепя материално другите, почтен е, опазва повереното му, толерантен и опрощаващ, търпелив, смирен, винаги държи на думата си, с добри маниери, отнася се добре с хората, обича да помага. Човекът, който показва това поведение не скъперничи, не клевети, не натяква направените добрини, не одумва другите, не се държи горделиво, не сее развала между хората, въздържа се от завист, не пропилява имуществото си, избягва показността, не прелюбодейства и не проституира, въздържа се от алкохолизъм и хазарт, не склонява към магьосничество и други подобни, не дава и не получава подкуп, когато върши някаква работа.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

След като приключите този раздел;

1. Ще познавате характеристиките на човека - пример според ислямския морал.

2. Ще познавате добрите и похвални поведение и постъпки в ислямския морал.

3. Ще можете да посочвате добрите и порицаваните дела в ислямския морал.

4. Ще имате готовност да изпълните функциите на примерния човек според ислямския морал.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

При изучаването на раздела:

1. Мислете постоянно дали сте постигнали целите поставени в началото. Прочетете отново темите, ако мислите, че не сте ги разбрали.

2. Изпълнете непременно дейностите по изследване и проучване.

Да обсъдим

Какво означава, „Нашият Пророк Мухаммед (с.а.с.) да е най-добрия пример за мюсюлманите”? Обсъдете.

1 Добри и възхвалявани поведение и постъпки според ислямския ахляк

Добрите и възхвалявани поведение и постъпки според ислямския ахляк служат за оформянето на характера и изграждането на личност. С оглед на това, че моралът е начин на живот, моралната красота в личността трябва да се превърне в навици, поведение и постъпки.

Доброта и праведност

В исляма се използват много думи, еквивалент на моралната ”доброта”. Понятията ”салях”, ”бирр”, ”хаир”, ”маруф”, ”хасен”, ”тайиб”, ”ихсан” могат да бъдат преведени като доброта. Общата им черта е, че произлизат от вътрешната и искрената вяра и се проявяват с красиви постъпки.

Да помислим

Извършените добри дела и създадените добри отношения с хората на този свят и желанието за достигане на високи степени в отвъдния се проявяват все с добрини.

Умният човек е този, който може да прозре ползата в добрините и вредата от злините. Ето защо, доколкото е възможно, всеки трябва да се стреми към добрина и красота чрез разкрасяване на своя морал. Трябва да се знае, че насладата, която човек ще изпита от извършване на добрини, не може да се сравни с друга земна наслада. В Свещения Коран Аллах Теаля повелява: „Аллах обича благодетелните” (ел-Бакара, 2:-195) и „Праведниците ще са в блаженство” (Инфитар, 82:-13).

Да помислим

• Праведноста в същността на ислямския морал означава човек да бъде еднакъв, думите да съвпадат с делата му.

• Праведноста е хармонията между това, което човекът изрича и това, което върши.

• Праведноста е отличителната черта на човека с красив морал.

Праведноста в Корана се упоменава като „съдк” и „хакк” и по думите на Мевляна Джеляледдин Руми е състояние, в което човек е такъв, какъвто изглежда или се държи така, както изглежда. Учените описват праведноста като плод на личността, същността на благородството, харесван навик и добра украса.

Праведноста е начин на живот, наложен от потребността да си човек. Той трябва да бъде праведен не заради определена изгода, а защото е човек, който иска да спечели задоволството на Аллах. Защото праведностаи добротата ще ни спасят от отговорността на този и отвъдния свят и е добродетел, която ще осигури издигането сред хората.

„Рече Аллах: “Това е Денят, когато за искрените ще е от полза искреността им.” Техни ще са Градините, сред които реки текат, там ще пребивават вечно и завинаги. Аллах ще е доволен от тях и те ще са доволни от Него. Това е великото спасение.” (ел-Маиде, 5:-119)

Да помислим

Както всяка морална добродетел, така и праведноста може да възникне само във взаимоотношенията. Тези, които не са праведни се определят като лъжци, мошеници или лицемери. Лицемер (мунафък) е този, който изглежда, че вярва в определени принципи, въпреки че не вярва в тях. Такива хора не са праведни, а двуличници.

Оказването на материална подкрепа на другите (инфак)

Да помислим

Едно от човешките качества, предвидени от ислямския морал, е изразходване на имуществото по пътя на Аллах - инфак. Инфакът, отделно от зекята и милостинята (садака), е подкрепяне от страна на мюсюлманите на близки и бедни в името на Аллах, както и подпомагането на благотворителни организации.

Инфакът е дейност, на съзнателно вярващия човек, която осигурява социалното равновесие. Имуществото, което човекът притежава в действителност е на Аллах; предоставено е на хората, за да се възползват от него по позволения начин. При изразходването му те трябва да се съобразяват със собственика му, също както упълномощеното лице изразходва повереното му.

„И отдай на роднината правото му, и на нуждаещия се, и на пътника [в неволя], но не пилей с прахосничество! Прахосниците са братя на сатаната. Сатаната към своя Господ е голям неблагодарник.” (ел-Исра, 17:-26-27).

Помагането на другите не трябва да се разглежда като удовлетворяване на дадена потребност, а като изискването да си човек. С други думи човек трябва да помага на друг не заради друго, а защото той има човешкото задължение да помага. Това е така защото пътят на зрелия човек минава през подаването на ръка на другите. Ето защо се счита, че имащите възможност да помагат имат по-голяма необходимост да извършат това, отколкото нямащите. Едно такова разбиране проправя пътя за премахване на неравенството в обществото и различията между хората.

Непорочността (запазването на целомъдрие)

Това е поведението на щастливите и спокойните хора, уважавани на този свят и спечелили удовлетворението на Всевишния Аллах в отвъдния.

Целомъдрието е израз на чистотата на душата, стоенето далеч от грехове и злодеяния. Целомъдрието е да не пожелаваш нещо, което не е твое, да си убеден в това, което е разрешено и законосъобразно по всеки въпрос. Накратко – да си доволен от това, което ти се полага. Въпреки това, първото нещо, което ни идва на ум, когато се каже целомъдрие, е запазването на непорочността и честта. В действителност запазване на своите представлява зачитането на непорочността и честта на някой друг като свои.

Както е известно, един от първичните инстинкти на човека е похотта. Плътското желание или сексуалното чувство към противоположния пол: на жените към мъжете, на мъжете към жените. Изпадането в плен на похотта е както лоша постъпка, така и не е приемливо. Запазването на това чувство по разрешен и сдържан начин се определя като целомъдрие (иффет). Същността на набожния човек включва търпение срещу всякакви желания, включително и плътското.

„Кажи на вярващите мъже да свеждат погледите си и да пазят целомъдрието си! За тях това е най-чистото. Сведущ е Аллах за техните дела. И кажи на вярващите жени да свеждат поглед и да пазят целомъдрието си” (ен-Нур, 24:-30-31).

Едно от изискванията на това да бъде честен е човекът да притежава хайа. Хайа е чувството за срам. Това чувство възпрепятства човек от зли дела и греховни думи, действия и постъпки. Изчезването на срама, разкриването на лоши думи, действия и поведение, разпространяването им в обществото води до влошаване на морала. Пратеника казва, че свенливостта (хайа) е част от вярата и може да донесе само добро, иска от вярващите да притежават хайа и целомъдрие и посочва, че Аллах обича тези, които я притежават.

Опазване на повереното (еманет)

Това е много широко понятие. На пръв поглед, когато се спомене за нещо поверено, на ум ни идва нещо, което е предоставено за опазване и предаване при поискване на собственика му. В действителност понятието поверено обхваща всички наши отговорности от най-малкото до най-голямото. Ето защо, когато става въпрос за опазване на повереното (еманет), трябва да се имат предвид всички отговорности в живота. В нещо поверено могат да бъдат разбрани: вниманието за здравето, дума, която да се пази в тайна, тайната между съпрузите, правилното използване на имуществото, изпълняването на задачата, честност в търговията и така нататък.

Опазването на повереното е естествен резултат, че си надежден човек. Ислямската религия изисква формирането му с морални принципи. Нашият любим Пратеник го изразява така: ”Мюсюлманинът е този, от който хората са в безопасност от езика и ръцете му!” (Тирмизи, Иман, 12)

Посоченото в хадиса ”безопасност от езика и ръцете му“ в най-широкия смисъл на думата описва човека от знанията и постъпките му, със които си в безопасност. Това е упоменато както в Корана, така и в хадисите: ”О, вярващи, защо говорите онова, което не вършите? Най-омразно пред Аллах е да говорите онова, което не вършите.” (ес-Сафф, 61:-2-3).

Да помислим

В един от хадисите си Пророка (с.а.с.) повелява „Този, който ни мами, не е от нас” (Муслим, Иман, 164), с което отбелязва, че спазването на повереното всъщност отличава човека от останалите с примерността и зрелостта му.

Да бъдеш справедлив (адил)

Справедливостта може да бъде описана като поставяне всичко на мястото му, даване правото на заслужилия без недостатък и излишък. Противоположното е несправедливостта и свадливостта. Осигуряването на мир и ред и поддържането на реда в едно общество е възможно единствено чрез справедливостта.

Тя е морална стойност, която трябва да бъде приведена в начина на живот. Да се превърне в стил на живота, каквато работа върши човек - да я върши както подобава. С други думи - да се свърши определена работа както би трябвало да бъде направена.

„Аллах повелява справедливост и благодетелност, и поддържане на връзките с роднините, и възбранява покварата и порицаваното, и гнета. Наставлява ви Той, за да се поучите.” (ен-Нахл, 16:-90).

С оглед на това, че справедливостта е основна морална добродетел, която трябва да се съблюдава във всички човешки взаимоотношения, за щастието както на индивида, така и на обществото старанието относно справедливостта е задължително. Ако в едно общество работите не се вършат така, както трябва: не бъдат възлагани на съответните експерти и не се отдава правото на заслужилия, то в него не е възможно да се говори за мир и ред. В такива общества има несправедливост, тирания и анархия. Колко смислен е следният хадис: ”Когато работите се възлагат на некомпетентни, очаквайте съдния ден” (Бухари, Илим, 2).

Възлагането на задачи на неосведомени хора, означава незачитане правата на компетентните и справедливостта. В общество, в което правата не се зачитат, няма справедливост, у хората липсва доверие и надежда. Това води до влошаване на мира в обществото, който може да се постигне със справедливост – да не се отделя човека от праведността, да няма компромиси по отношение на справедливостта от хората, които заемат отговорни постове. Изразът„ Справедливостта е основата на управлението” е спомената, за да напомня на управляващите за отговорността им.

Четиво

Една жена била изправена пред Пратеника (с.а.с.) по обвинение в кражба. Тя била от влиятелно семейство, чиито членове се насъбрали, за да не бъде наказана. Направили опити за ходатайство пред Пратеника. Но никой не посмял. Най-после изпратили до Пратеника обичания от него Усаме бин Зейд. Пратеника (с.а.с.) изразил своето незабравимо становище, което с всеки изминал ден ще бъде разбирано все по-добре, докато свят светува:

- Народите преди вас бяха унищожени точно поради това. Когато влиятелните измежду тях извършвали престъпление, те си затваряли очите и не били наказвани. Когато бездомните, бедните хора извършвали престъпления, те били наказвани. Кълна се в Аллах, ако дори и моята дъщеря Фатиме открадне, аз не бих се поколебал да я накажа!” (Бухари, Худуд, 12).

Братството

Друг от моралните принципи, върху който се базира ислямското общество е братството. Свещеният Коран подчертава братството между всички хора и след това набляга на това по вяра. Свещеният Коран посочва, че братството не е само по кръвна и млечна връзка, връзката по вяра и душа също прави хората братя: ”Вярващите са братя, затова помирявайте своите братя и бойте се от Аллах, за да бъдете помилвани!” (ел-Худжурат, 49-10). Това, което се има предвид в айета е братството на този и отвъдния свят. То премахва от вярващите всякакви чувства за интереси, отдалечава ги от всякакви ползи и пречиства от всякакъв вид подозрение. В исляма братската връзка, която свързва даден човек с друг, е вярата (иманът).

Да помислим

Братството по вяра е най-силната от душевните връзки, най-здравата от сърдечните отношения и възвишеното от обединяването на духа. Във величието, чистотата, дълбочината и продължителността на това уникално братство проявата на тази изумителна обич не е нещо изненадващо. Ислямът я нарича „обич в името на Аллах.” Следователно това ислямско братство се осланя на обичта към вярата и е насочена към всички същества. Восновата му лежи разбирането според думите на Юнус: „Обичай творенията заради Твореца”.

Братството е единство и сплотеност. Въпреки, че живеят отделно като индивиди, вярващите в една общност създават здрава сграда като се допълват и подкрепят взаимно. Загрижеността, трудността на някой от тях засяга всички. Това единство и солидарност е въпрос на искрено чувство и идеал,който трябва да бъде постоянно подхранван. Пратеника със следното „Никой от вас не се счита за истински повярвал докато, не пожелае за брат си това, което желае за себе си„ (Бухари, Иман, 7) посочва същността на братството. Според тази мярка вярващите следва да желаят единствено доброто за своите събратя. Това е, така защото хармонията, сближаването, единството, добрата воля, искреността са възможни, когато поискаме и пожелаем един другиму добро.

Да помислим

Там, където няма братство, не просперира обичта, където я няма, там не може да се говори за единство, цялост и братство.

Братството по пътя на Аллах изисква човекът да бъде лице в лице. Когато човек по някаква причина или светски ползи изостави друг, това води до изчезване на обичта, а при изгубването на братството и приятелството, основано на обичта, единството и сплотеността също се изгубват.

Със своя начин на живот Пейгамбера (с.а.с.) е показал колко важно е братството. Пратеника е емигрирал заедно със своите братя и сестри, работил съвместно; воювал е в Бедир, Ухуд и Хендек; радостта и тъгата му била заедно с тях.

За да се запази братството като движеща сила на единството и сплотеността, е необходимо моралното усилие в негова защита за да не отслабва. Най-големият враг на братството е подозрението, клюкарството и особено личните интереси, които трябва да се избягват да не бъдат поставяни на преден план. Не трябва да забравяме, че лошите навици се отнасят не само до един или няколко души, а до цялото общество.

Толерантността и прощаването

Толерантността се определя като възприемане и посрещане с добро на всичко. Толерантността изразява душевно състояние и възвишен морал по-високо от думите „разбиране” и „търпимост”.

В действителност толерантността е добродетел, ценност от факта на съществуването. Защото от раждането си човекът получава определени права наречени „човешки права”, откроява мястото за толерантност. Ето защо тя е поведение на отдаване, предоставянето на място на друг в съществуването. Вместо неестествените разбирания на западната мисъл като „борба за живот” или „човек за човека е вълк”, които извеждат на преден план фанатизма, толерантността в исляма показва отдаването на място на друг чрез съжителството, солидарността, „естествената обич”, която осигурява оцеляването на видовете. Всички приемаме наличието на различия в съществуването и сътворението. Въпреки това тези „различия” трябва да бъдат събрани заедно и синтезирани. А това може да се постигне единствено в атмосфера на справедливост и търпимост.

Справедливостта е тази, която прави възможна толерантността, защото в смисъла й е залегнало поставянето на битието на точното му място, постъпване по подходящ начин спрямо това. В този смисъл, справедливостта не означава Божия благодат, а основно задължение - битие и съзнание. Друг източник на толерантността е душата - мястото, в което се съчетават пред Аллах обичта, уважението, състраданието, почтеността и спокойствието. Това е Божията благодат. Ако действително се установи тази сакрална страна у хората, толерантността за всички пред Всемогъщия Творец ще придобие своето истинско значение.

„О, вярващи, сред вашите съпруги и деца имате и врагове, пазете се от тях! А ако се въздържите и извините, и простите, – Аллах е опрощаващ, милосърден.” (ет-Тегабун, 64:-14).

В действителност чрез толерантността, т.е. с отдаването на място на други в съществуването, човек помага на вътрешния си мир и щастие. В това отношение толерантността не е благодат, морално задължение, заложено в основата на съществуването и затова хората нямат право да не са толерантни.

Издръжливостта и устойчивостта срещу негативните неща (сабър-търпение)

Както е известно животът не включва само красиви неща; трудностите и лишенията са фактите, които трябва да се признаят между началото и края на живота. Ако ние наистина разберем живота, ще видим, че предизвикателствата и трудностите са необходими елементи за растежа и узряването на човека. Търпението е изправянето пред предизвикателствата и трудностите в човешкия живот. След като повярва човек, търпението (сабър) е задължително условие, за да живее така, както се изисква от вярата. Ислямските учени обръщат внимание на две измерения на търпението. Едното е човекът да издържа на големите мъки и да очаква добро в техния край. Другото е, стоейки далеч от нещата, които придават вкус и страст, да се защити от лошите им последици.

Да помислим

Търпението (сабър) най-общо казано, е състояние на приемане и издържане на трудностите и проблемите в началото на възникването им, но също така и стоене далеч от забранените неща и неотклонно придържане към религиозните повели.

Според много ислямски учени трудностите и проблемите в живота са пътеводител на човека; защото никоя работа в света не е безгрижна и без усилие. Търпението е единствената опора на човека срещу трудностите в света, то е антидот, който неутрализира приличащите на отрова проблеми в живота. Търпението е трудно поведение, което може да се постигне единствено от тези, които могат да видят края. Защото никой не може да осъществява дейност без възмездие. Проявяването на търпение може да оприличим на убедено в победата поведение.

„И непременно ще ви изпитаме с малко страх и глад, и с отнемане от имотите, душите и плодовете. И благовествай търпеливите!” (ел- Бакара, 2/155)

Търпението срещу несполуките отдалечава човека от проблемите и неприятностите, които могат да го сполетят. Това, което се пада на един вярващ и морален човек е да възприема както красотите, така и трудностите на живота като изпитание от Аллах и като благодари за добрите неща да понася търпеливо проблемите. Това помага за съзряването му, повишава устойчивостта му за живеене и му носи добри дела. Пратеника обяснява тази ситуация така: „Странно е положението на вярващия. Защото всяко негово начинание е добро за него с оглед на резултата: Ако той се намери в изобилие и благодат, той приема това, че е от Аллах и му благодари; това изобилие и благодат се е превърнало в добро за него от гледна точка на резултата. Ако го сполети недостиг и бедствие пък, той също приема, че това е от Аллах и проявява търпение; тези несполуки се превръщат в добро за него от гледна точка на резултата.” (Муслим, Зухд, 64).

Смирението (тевазу)

Терминът - тевазу, е една от моралните добродетели, която възвеличава човешкото достойнство и означава смиреност, скромност. Тази добродетел се основава на схващането оформило се на базата на „разбиране и осъзнаване на слабостта на човека пред величието на Аллах”. Скромността е обратното на високомерието и е стълба за чест и издигане. Пратеника ни (с.а.с.) посочва, че превъзходното от ибадетите е скромността и подчертава значимостта на този вид поведение и постъпки.

Скромността е ценна, когато е добросъвестна и цели задоволството на Аллах. В противен случай е горделивост, арогантност. Има доста хора, които изглеждат скромни, но сърцата им са горди. Скромността не означава ласкателство и унижение и не трябва да се проявява по този начин. В каквото и положение да се намира, той не бива да забравя, че е човек, и във всяко отношение да не си избива от главата това, че е безпомощен и слаб, че няма разлика от другите от гледна точка на сътворението. Ако има малко повече благодат и качества в него, той не трябва да го отдава на своята сила и природа, да не забравя, че е благословия от Аллах и че може да бъде взето обратно от този, който го е дал. Смирените хора предоставят мир и сигурност на хората, с които живеят.

Както узрелите класове се накланят към земята, така и хората с благодат и добродетели трябва да показват повече смирение.

„Рабите на Всемилостивия са онези, които ходят по земята с кротост и ако невежите им отправят думи, казват: “Мир!” [и отминават];“ (ел- Фуркан, 25/63).

Спазването на дадената дума

Това е един от моралните принципи. Спазването на дадената дума има голямо значение както за индивидуалния, така и за социалния живот. Във всеки момент от живота, от всекидневните задачи до службата, търговията и семейството ние постоянно ставаме свидетели на даването на дума. Погледнато от тази гледна точка оценяването на един човек в морално отношение става най-вече с това дали е верен на обещанията и постъпките си. Ето защо в основата на правилата, които уреждат взаимоотношенията на човека с Всемогъщия Аллах, хората и вещите стои спазването на дадената от него дума.

„И изпълнявайте обета към Аллах, щом сте обещали, и не нарушавайте клетвите....” (ен-Нахл, 16:-91).

„Те изпълняват обета и се страхуват от Деня, злото на който се разпростира.” (ел-Инсан, 76:-7).

Да помислим

Спазването на дадената дума се изисква от гледна точка на морала и човечността. Неспазването на дадения обет нарушава отношенията между хората и обществения ред. Когато даде дума, човек трябва да я изпълни, защото това дадено обещание е задължение за свободния и моралния човек. Ако не е в състояние да изпълни обещанието, не трябва да дава такова.

Неспазването на дадената дума е признак на лицемерие. Пратеника (с.а.с.) е казал:

„Признаците на лицемера са три: когато говори - лъже, когато дава дума - не изпълнява обещанието и не опазва повереното му” (Муслим, Иман, 107).

Добрите обноски

Един от моралните принципи за щастлив живот, които хората трябва да спазват, е да бъдат с добри обноски, за да се гарантира спокойствието и щастието на индивида и обществото със зряло и цивилизовано поведение в отношенията между тях.

Да бъдеш с добри обноски - води до подреденост в често срещаните всекидневни работи като по този начин в обществото се постига известно спокойствие. Правилата за добри обноски могат да се променят с течение на времето в съответствие с убежденията, икономическата мощ, технологичното равнище, обичаите и традициите на обществото. В основата на добрите нрави стои човекът да бъде информиран и културен, с добри обноски - една от най-важните черти, които дават стойност и красота на всичките ни дейности. Уважението е в основата на добрите обноски като този, който цени другите и им помага.

Замърсяването на улицата, разпиляването на отпадъци, предотвратяването на пресичането е липса на добри маниери. Блъсканицата при качване и слизане на превозни средства, пререждане на опашка са грозна постъпки. Да си по-усмихнат, весел, мил, да предлагаш, и даваш подходящи подаръци за големи и малки, да радваш сърцата и да получаваш молитвите на хората, е проява на добрите обноски, в които от съществено значение е поведението и езика да не обиждат останалите. Доброто държане, взаимната помощ, споделянето на бедите и радостите, поздравяването при всяка среща, интересуването за положението на хората, удовлетворяването на потребностите доколкото е възможно, са също от важните правила за добрите обноски.

„И щом ви поздравят с поздрав, поздравете с по-хубав от него или отвърнете със същия! Аллах за всяко нещо държи сметка.” (ен-Ниса 4:-86).

Доброто отношение към хората и сладкодумието

От моралните принципи на исляма e сладкодумието и доброто отношениекъм хората. Когато се каже сладкодумие – повечето хора го възприемат като ласки, изразяване на обич или обещания. В действителност хубавите думи не са само това.

Те са думите, които утешават, които не нараняват, показват праведното и правилното. Обичта между индивидите, поддържането на праведноста и правото, отстраняването на омразата и враждата е възможно само с богоугодни думи – думите на Аллах. Ето защо истинската хубава дума е тази, която приканва хората към Аллах и да са морални.

В много от своите хадиси Пратеника (с.а.с.) съветва и заповядва изричането на хубави думи към хората, като самият той също се е въздържал от груби изрази през целия си живот. Пратеника казва: „Хубавата дума е садака” (Бухари, Сулх, 11; Муслим, Зекят, 56); „Вярващият не накърнява с езика си, не изрича проклятие, не върши лоши дела, не приказва лоши думи.” (Тирмизи, Бир, 48).

Доброто отношение към хората и сладкодумието са сред големите добри дела. Това е подчертано както в айетите, така и в хадисите.

„Не са равни добрината и злината. Отблъсквай я с най-доброто и тогава онзи, от когото те е деляла вражда, става като близък приятел.” (Фуссилет, 41:-34).

Солидарността

За щастливо и спокойно общество един от моралните принципи е и солидарността и сътрудничеството. Солидарността има два аспекта - материален и морален. Всеки мюсюлманин е длъжен да помогне в името на Аллах при необходимост на своя брат по отношение на материалната помощ.

„Онези, които раздават своите имоти и нощем, и денем, и скрито, и явно, имат наградата си при своя Господ и не ще има страх за тях, и не ще скърбят.” (ел-Бакара, 2:-274).

Според исляма, материалната помощ е същността на човека и същевременно повеля на религията. С понятията като зекят, садака, инфак и ихсан ислямът приучва сътрудничеството сред вярващите. Издигането и развитието на едно общество е възможно само със солидарност и сътрудничество.

„Вярвайте в Аллах и в Неговия Пратеник, и раздавайте от онова, на което ви стори Той наследници! За онези от вас, които вярват и раздават (по пътя на Аллах), за тях ще има голяма награда.” (ел-Хадид, 57:-7).

Вторият аспект на солидарността е моралът. Мюсюлманите имат такива задачи като да се информират взаимно, да показват доброто и правилното, да се наставляват с добри поуки и да се ограмотяват един друг, да се възпират от грозното и вредното. Само с изпълнението на тези задачи едно общество може да бъде спокойно.

„И си помагайте един другиму в праведноста и богобоязливостта, и не си помагайте в греха и враждебността! И бойте се от Аллах” (ел-Маиде, 5:-2).

2 Лоши и порицавани дела според ислямския ахляк

От една страна ислямът иска хората да вършат добри и похвални дела, а от друга – да се въздържат от лоши и порицавани постъпки, защото лошото поведение проваля същността и достойнството на човека.

Скъперничеството

Скъперничеството е начело на лошите и порицавани дела. То е точно обратното на щедростта, един от лошите навици, който подкопава достойнството и честта. Скъперничеството произлиза от страха за бедност, крайна необходимост, прекомерна обич към имуществото или изоставяне на чувството на обич и състрадание към другите заради алчността. Ислямските учени казват, че тези, които скъперничат от страх за бедност, всъщност имат подозрения към Аллах, както и недостатък в съзнанието и мислите.

„И да не смятат скъперниците, че благодатта, която Аллах им е дал, е добро за тях! Не, тя е зло за тях. В Деня на възкресението ще им бъде надянато на врата онова, за което се скъпяха. На Аллах е наследството на небесата и на земята. Сведущ е Аллах за вашите дела.” (ел-Имран 3:-180).

Стиснатият човек не вярва на себе си и на другите хора. Той възприема като източник на доверие единствено парите и материята. Мисли, че колкото повече пари има, толкова в по-голяма безопасност се намира. Въпреки това, няма приятел, уважение и достойнство в обществото. Това емоционално състояние, че подкопава доверието към Аллах, е опасно и от гледна точка на вярата, вредно е, че нарушава спокойствието и щастието в обществото.

В действителност Пратеника (с.а.с.) е заповядал; „Пазете се от скъперничество, защото скъперничеството е погубило онези преди вас, довело ги е до проливане на кръв, и до това да смятат харама (забраненото) за хелял(позволено)...” (Муслим, Бир, 56). Вместо скъперничество Коранът препоръчва: „И които ако харчат, нито прахосват, нито скъперничат, а са по средата на това.” (ел-Фуркан, 25:-67).

Клеветата

Клевета е да се твърди, че даден човек е направил нещо, което всъщност не е направил и да му се приписва недостатък. Ислямът не приема тази ситуация, както и разумът. Клеветата е престъпление, освен че е морален недостатък. Лесно отправената клевета води до разбиване на създаденото с грижи и внимание семейно огнище и до скъсване на приятелските връзки. Клеветата е най-голямото зло, което може да бъде направено както срещу индивидите, така и към обществото.

Да помислим

Този, който клевети без да осъзнава, вреди най-много на себе си. Защото когато се установи, че е клеветил, обществото го отлъчва и изолира, обрича го на самота.

Когато стане дума за клевета, първото, което ни идва на ум, е обвинението в прелюбодеяние (зина) на целомъдрени хора.

„Онези, които набедят целомъдрена жена, наивна и вярваща, те са прокълнати в земния живот и в отвъдния, и за тях ще има огромно мъчение в Деня, когато и езиците, и ръцете, и краката им ще свидетелстват за техните дела.” (ен-Нур, 24:-23-24).

Клеветата е един от най-сериозните грехове и позорни престъпления в нашата религия. Здравомислещите хора, които вярват в Аллах и в сетния ден, стоят далеч от постъпки, които обезпокояват другите като клевета, увреждане на околната среда, както и уронване на честта и достойнството на хората.

Натякване за извършеното добро

Това е една от лошите и порицавани постъпки, присъщо единствено за хора далеч от разума и мисълта. Те разкриват извършеното добро с думи или дела, засрамват насрещния човек и накърняват неговото достойнство или го поставят под тежък товар в замяна на направеното добро.

„Онези, които раздават своите имоти по пътя на Аллах и после нито натякват, нито обиждат, имат наградата си при своя Господ. И не ще има страх за тях, и не ще скърбят.” (ел-Бакара 2:-262).

За достойните хора е по-лесно телата и душите им да са в затруднение, отколкото да бъдат под тежестта на това натякване. Добросърдечните и благородни хора не искат нищо от тези, нито им натякват направеното добро.

Одумване на другите (злословене/гъйбет)

Една от лошите и порицавани постъпки, което не бива да се прави, е критикуването на хората зад гърба им. Другото име на това е злословене-гъйбет.

Да помислим

Злословенето е говорене на неща зад гърба на някого, които няма да му се понравят. Ако това, което се казва е вярно, също не оправдава постъпката за говорене зад гърба. В действителност, ако се говорят неверни неща за даден човек, това е клевета по негов адрес.

Злословенето е лоша постъпка, която разбива доверието между хората, нарушава спокойствието в обществото, подкопава чувствата на взаимопомощ и братство между хората.

„О, вярващи, много странете от подозрението! Понякога подозрението е грях. И не се дебнете, и не злословете един за друг! Нима на някого от вас ще се хареса да яде плътта на мъртвия си брат? Вие се отвращавате от това. И бойте се от Аллах! Аллах е приемащ покаянието, милосърден.” (ел-Худжурат, 49:-12).

Както е видно от айета, злословенето се определя като нараняващо честта неприятно дело, което прилича на ядене на плътта и кръвта на човека. От задълженията на човека и обществото е това зло действие да не се извършва и да се възпрепятства.

Злословенето трябва да се избягва тъй като е като нож забит в братството, нарушава единството и солидарността между хората, източник е на размирици и зло. С една дума - блато на греха.

Високомерието (кибир)

Това е друга от лошите и порицавани постъпки, която оказва неблагоприятно влияние върху отношенията между хората. Високомерието е човекът да се възприема за сръчен, с чест, богатство и успех спрямо другите.

„И не криви лице пред хората, и не върви по земята с високомерие! Аллах не обича никой горделивец, самохвалец.” (Локман, 31:-18).

Истината, която се крие зад приемането на надменността като лоша и порицавана постъпка и Аллах да не обича надменните е неправилната преценка на възможностите и благодатта, дадени на човека, погрешно интерпретиране на събитията и фактите около него. При високомерието човекът не познава реалния собственик на достойнството, което притежава. В съответствие с принципа за единобожието в основата на системата от вярвания на исляма собственик на всичко е Всемогъщият Аллах. На Него принадлежи славата и величието. Този, който знае тази истина не трябва да бъде надменен.

„Човекът, който има в сърцето си дори и капка вяра, не ще влезе в огъня. Човекът, който има в сърцето си дори и капка високомерие (кибир), няма да влезе в рая” (Муслим, Иман, 39).

Интелигентните хора би следвало да изберат скромността като поведение, за да издигнат достойнството и славата си, а не да избират високомерието, което води до спадане на честта и репутацията им.

Развалата (фесад)

Усилията за развала на реда в земята, който е в съответствие с божествената воля, природата, спокойствието на обществото, сигурността на религията, имуществото, живота, разума и целомъдрието, човешките права и свободи, морала, организацията на работа, търговията, единството и мира на обществото се нарича фесад, а тези, които ги развалят - муфсид. Същността на разрухата се състои в нарушаване на баланса в имуществото и сътворението. Това понякога се появява в съзнанието на човека, или в тялото, или в света извън нас.

В основата на злото лежи жертването на човешките морални и естествени ценности в името на лични мотиви и ненаситност. Най-разрушителното зло е съдружаването (ширк) - преписването на силата и качествата, присъщи на твореца, на други същества. Злото, генерирано от човека, изпълва земята с хаос и нещастие.

„Разрухата по сушата и в морето се появи заради онова, което ръцете на хората сториха, за да ги накара Той да вкусят част от онова, което са извършили, и за да се покаят.” (ер-Рум, 30:-41).

Да помислим

Ислямският морал заповядва да се вземат необходимите мерки срещу лица и групи, които сеят развала и положат усилия за постигане на мир.

Завистта (хасед)

Тя е изпитване на безпокойство от благодатта, която е у другия, с искането да изчезне от него. С други думи завистта е - човекът да не понася тези, които притежават качества, които ги няма у него. Завистта е лош навик, който произтича от сливането на невежеството и алчността.

В света има безброй красиви неща и човешки качества. Не е възможно човекът да съчетае всичките. Този, който ревнува нещо, което го няма у него, означава да притежава характер с който може да направи всякакво зло. Желанието да бъде като тези, които притежават красиви неща, без да им завижда, се нарича гъпта. Това желание - гъпта съзрява човека, докато завистта е лош навик, който го деградира морално. Завистта е толкова лош навик, че Свещеният Коран ни учи на молитва за убежище от нея:

„Кажи [о, Мухаммед]: “Опазил ме Господът на разсъмването от злото на онова, което е сътворил, и от злото на тъмнината, когато настъпи, и от злото на духащи по възлите [магьосници], и от злото на завистник, когато завиди!” (ел-Фелак, 113:-1-5).

Със своите морални принципи ислямската религия цели да създаде среда на братство, основано на любов и уважение между хората. Завистта обаче подкопава братството, което би следвало да се установи сред хората. В свой хадис Пратеника ни подчертава този момент:

„Не се ядосвайте един на друг, не си завиждайте и не ревнувайте един друг. Не си обръщайте гръб един на друг. O, раби на Аллах, станете братя. Не е разрешено един мюсюлманин да бъде сърдит със свой събрат повече от три дни”. (Бухари, Едебу’л-Муфред, 1, 491)

„Както огънят изгаря и свършва дървата, така и завистта унищожава добрините”. (Ебу Давуд, Едеб, 44)

Средството за спасяване от завистта е възприемането на всичко от Аллах. Вместо мисълта „Защо той има, а аз нямам”, да си казва „Аллах, който му е дал, ще даде и на мен” - искане и за себе си и полагане на усилия в тази насока.

Убийството

Според исляма то е най-голямото престъпление, най-голямото зло след съдружаването (ширк) с Аллах. Отнемането на живота на невинни хора е ужасно поведение, което вреди на хората и на обществото, отстранява физическия и духовния мир. Всемогъщият Аллах е забранил убийството на хора и счел несправедливото убиване на някого като убиване на всички хора.

„... който убие човек не за човек или заради покварата му по земята, той сякаш е убил всички хора.” (ел-Маиде, 5:-32)

„А за онзи, който умишлено убие вярващ, възмездието му е Адът, там ще пребивава вечно. Аллах му се гневи и го проклина, и за него е приготвил огромно мъчение.” (ен-Ниса, 4:-93).

Да помислим

Върховното право, което Всемогъщият Аллах е дал на хората е правото на живот. Никой не трябва да го нарушава, тъй като принадлежи изцяло на Аллах. Човешкият живот е свещен, не само неговото отнемане, а дори и мъчението и неуважението към него, е бунт срещу Аллах.

Лесно разбираемо е, че хората, които нарушават правото на живот въобще няма да спазват другите права и върховенството на закона. Освен това, ако не бъдат спрени престъпленията по този деликатен въпрос, хаосът и смутта на земята няма да бъдат преодолени. Свещеният Коран извежда чувствителността на индивидите и показва пътя за възпрепятстването на разпространението на несправедливостта и потисничеството: „Вие сте най-добрата общност, изведена за хората. Повелявате одобряваното и възбранявате порицаваното, и вярвате в Аллах...”. (ел-Имран, 3:-110).

Лъжата

Като цяло тя е изричането на думи, противоположни на правдата, показването на случило се събитие като такова, което не се е случило или обратното. Лъжата е едно от най-грозните злини. Постъпка, която уронва честта и достойнството на човека и го унижава. Всъщност това е известно и на самия лъжец. Защото по същество този, който лъже, не иска да бъде наречен лъжец.

Лъжата превръща човека в ненадежден в средата му, не му се отдава уважение. Това е така, защото повечето от хората, които лъжат са завистници и стиснати. С право никой не им се доверява. Както това да си честен е хуманно и морално качество, толкова и изричането на лъжа - нечовешко и неморално. Това е така, защото лъжата води не само до нарушаване на взаимоотношенията между хората, но причинява загуба на права за някои а за други – предоставя, без да са правоимащи.

Лъжата, която елиминира възможността за формиране на здрави и честни отношения между хората е строго забранена от ислямския морал.

„... и избягвайте лъжливото слово!” (ел-Хадж 22:-30).

„Лъжа измислят само онези, които не вярват в знаменията на Аллах. Те са лъжците.” (ен-Нахл, 16:-105).

Пратеника ни определя лъжата за един от най-големите грехове и казва, че тя е знак за лицемерие (мунафъклък).

Лъжата се отразява неблагоприятно върху човешките отношения. Тя уврежда средата, която е създал старателно, загубва се качеството на идеите на които може да се довериш и които се уважават. Поради тази причина изричането на лъжа не се приема добре, дори и ако е на шега. Лъжата в повечето случаи е пречка и за установяването на справедливостта. Затова лъжесвидетелстването е строго забранено.

Разхищаването (исраф)

Ислямът счита прекрачването на границите и всякакъв вид екстремизъм за негативно, подкопава щастието му като индивид и на обществото.

Разхищаването (исраф) може да се определи като прекрачването на границите в определена работа, отиване в крайност, напразното изразходване и в неразрешени места на думи, сила, време, продукти и имущество, неправилното му използване, пропиляването, несъразмерното действие. Думата “исраф“ се използва предимно в смисъл на „отиване до крайност при изразходване на имущество”. Този, който разхищава, се нарича мусриф - прахосник.

В Корана е определен следният основен принцип относно разхищението:

„И яжте, и пийте, ала не разхищавайте! Аллах не обича разхищаващите.” (ел-Араф 7:-31).

За лесен поминък в човешкия живот са необходими две неща. Едното е спечелването, а другото - правилното и сдържано изразходване. Ако едно от тях липсва, хармонията на живота се нарушава, животът става труден, щастието изчезва.

Както по всеки въпрос, така и в тази връзка следването на средния път, т.е. балансираното харчене е най-добрата максима за човека. Разхищаването е порицавано, защото нарушава на баланса. Всемогъщият Аллах е изпратил по един балансиран начин благата си на земната маса. Тези, които разхищават – развалят баланса за тяхна сметка. Задължението на вярващите е да го запазват.

„И които ако харчат, нито прахосват, нито скъперничат, а са по средата на това.” (ел-Фуркан, 25:-67).

Кражбата

Кражбата е човек тайно да отнесе за себе си нечия собственост, стойност и възможност. Кражбата е от постъпките, които са забранени в нашата религия. Тя води до печалба без труд и усилие и ощетява другите, знак за моралния упадък на обществото. Задължението на човека е предприемането на материални и духовни мерки за отстраняване на лошото поведение.

Ислямската религия приема всичко, което е чисто и красиво, а счита за грозно и неприятно забраненото и го отхвърля. Чистото имущество е това, което се придобива по разрешен път. Нашата религия не счита за достатъчно само да повели спечелването на имущество по позволен начин, тя отдалечава хората от пътищата, които могат да доведат до кражба и освен това предвижда и раздаването на зекят, подпомагането, даването на садака и заеми, осигуряване на социална сигурност. Тези въпроси, съчетани с чувството за вяра, насърчават формирането на необходимото поведение.

„О, вярващи, не изяждайте своите имоти с измама помежду си, освен ако е търговия по ваше взаимно съгласие. И не убивайте сами себе си! Към вас Аллах е милосърден.” (ен-Ниса, 4:-29).

Унижаването на хората

Подиграването с хората и обиждането им е проява на лош морал. Човекът живее в общество, затова е наложително установяването на отношения с другите. Този, който се подиграва или обижда околните, е изгубил възможността за създаване на здрава връзка със заобикалящата го среда.

Подиграването с хората започва с възвеличаването на самия себе си, след това преминава през презиране на насрещния човек и стига до поглеждането му с високомерие. Подиграващият се държи арогантно и подигравателно като наред с това наранява и засяга своя вярващ брат. Забранени са както надменността, така и нараняването на вярващия. Подиграването води до разхлабване на братските връзки в обществото, поражда се вражда и омраза сред индивидите.

В нашата религия достойнството и честта на всеки имат имунитет. Чувствата на непорочност, чест, достойнство, целомъдрие не могат да бъдат опозорени. Подиграването е на първо място сред лошите постъпки, които опетняват човешкото достойнство. Ислямът отдава изключително значение на правата и свободите, опазването на човешкото достойнство и чест, затова мислите и чувствата на мюсюлманите са гарантирани в Свещения Коран.

„О, вярващи, едни мъже от вас да не се присмиват на други! Може да са по-добри от тях. Нито жени на жени... Може да са по-добри от тях. И не се хулете, и не се назовавайте с оскърбителни прякори! Колко лошо е името нечестивост подир вярата! А които не се покаят тези са угнетителите.” (ел-Худжурат, 49:-11).

Да помислим

Отношенията в обществото трябва да се основават върху искреността, която е в сърцата на хората.

Те познават външния вид, но вътрешният свят е неизвестен. Това, което ще бъде претеглено пред Аллах е не външния вид, а искреността на сърцата. Знанията на човека не са достатъчни за осъзнаване и разбиране на това, той не трябва да нахоква изправилия се пред него човек, не трябва да се подиграва с другия и да го наранява.

Показността (рия)

Показност в делата, думите и действията е; извършването на добро или красиво дело не с намерение за получаване на задоволството на Аллах, а за харесване на хората. Показността (рия) произтича от високомерието и е свързано с двуличието. Човекът с такова поведение се нарича риякяр или мураи.

Показността се прави да се осигури духовно влияние сред хората, слава и репутация, материални интереси. Най-лошата й форма е пренебрегването на чувствата на хората на преданост и почитание към свещените ценности за постигане на земни материални и духовни изгоди. Този тип постъпки са мошеничеството и лъжесвидетелстването. Това обижда човешкото достойнство.

Неискреността в думите и поведението на лицемерния човек се разбира за кратко време от другите. Те не се доверяват на никого. Всякакъв вид лицемерие е неморално, но лицемерието в богослуженията е още по-голяма неморалност.

А в действителност ибадетът се прави заради Аллах. Извършването на показно богослужение (ибадет), различно от задоволството на Аллах, премахва задоволството на Аллах. Прочитането на Корана, кланянето на намаз, говеенето, даването на зекят, отиването на хадж, даването на садака с цел показване и други интереси обезсмислят ибадетите.

„О, вярващи, не проваляйте своята милостиня с натякване и обида, както онзи, който раздава своя имот за пред хората на показ, а не вярва в Аллах и в Сетния ден! Той прилича на гладка скала с пръст отгоре, но щом над нея се изсипе силен дъжд, оголва я. Така са безсилни за онова, което са придобили. Аллах не напътва невярващите хора.” (ел-Бакара, 2:-264).

Богослужението (ибадет) направено за показ, а не да се имат предвид заповедите и задоволството на Аллах, занимаването с наука само, за да кажат хората, че е учен, даването на зекят и садака, за да бъде признат за щедър, е лоша постъпка, която не е нищо друго освен лицемерие. Общите черти на лицемерието е гарантирането на изгодите между хората, постигането на слава и репутация под прикритието на набожността или справедливостта.

Да помислим

Страненето от показност и да си искрен към Аллах и хората, избирането на задоволството на Аллах пред възхваляването, порицаването и изгодите от хората, е морален принцип на мюсюлманина.

Прелюбодеянието и проституцията

Прелюбодеянието (зина) е сексуален акт между хора, които нямат законен и религиозен брак помежду си. То е забранено от нашата религия тъй като е постъпка, която замърсява чистотата на живота и помрачава човечеството като индивиди и общество.

В Свещения Коран се повелява: „И не пристъпвайте към прелюбодеянието! То е непристойност и е злочест път.” (ел-Исра, 17:-32) . Един мъдър човек не върши такава грозна постъпка, както и не позволява извършването й. Няма по-страшна катастрофа, която нарушава организацията на социалния живот.

Прелюбодеянието (зина) и проституцията са забранени, защото структурата на семейството, което е сърцевината на обществото, застрашават здравето на човека, водят до духовен упадък на индивида и превръщат жената в инструмент за икономическа експлоатация и така нататък. Прелюбодеянието и проституцията подронват духовните чувства на вярващия, защото не е възможно едновременното съществуване на зряла вяра и това поведение. Освен това тези злини възпрепятстват образуването на семейство или стават причина за разпадането и разрушаването на основаното семейство.

Най-важната особеност на прелюбодеянието и проституцията е, че лишават човека от чувството на любов и състрадание. Прелюбодеянието и проституцията ерозират обществото, увреждат здравето на хората. Медицинско доказано е, че са източници на много венерически болести. Прелюбодеянието и проституцията водят до появата на много проблеми, свързани с поколението от правна гледна точка.

Необходимо е личността и обществото да положат усилия за да предотвратят тези злини. Най-голямата добродетел на човека е да владее волята си без да се увлича по похотта и желанието си. Такъв човек би спечелил задоволството и благодатта на Всемогъщия Аллах. Действително в Свещения Коран е повелено: ”И които не зоват друг Бог заедно с Аллах, и не отнемат живот Аллах е възбранил това, освен по право, и не прелюбодействат. А който върши това, ще срещне възмездие.” (ел-Фуркан, 25/:-68.) Пратеника (с.а.с.) е казал: ”Този, който ми гарантира, че ще опази езика и срамните си места от зло, аз ще му гарантирам рая”. (Бухари, Рикак, 23)

Алкохолът и хазартът

Ислямът приема за основа защитата на ума, душата, поколението, собствеността и религията и повелява те да се използват както подобава, като строго забранява увреждането им. Забранени са хазарта и веществата, които предизвикват опияняване и водят до неспокойствие за личността, семейството и обществото и възпрепятстват щастието на земята и в отвъдния свят.

Да помислим

Алкохолът и хазартът са морални злини създали са сериозни проблеми в цялата история на човечеството, довели са до мизерията на много хора, разпадането на семейства, разпространението на болести и до социални, психологически и икономически последици.

Тези лоши навици са най-големите врагове на човечеството. Тъй като са пряко насочени към хората разболяват както човешкото тяло, така и душата му. Някои хора, пристрастени към алкохола или хазарта не стига, че се съсипват като дават всичко, което спечелят за алкохол и хазарт, но не се страхуват да изразходят и състоянието на потомството си по този път. Те отиват още по-далеч, увреждат физически и психически съпругата и децата си, дори стават причина за убийства. Алкохолът и хазартът пораждат постоянно злини,отдалечават хората един от друг, разпространяват омраза и студенина в обществото и стават причина хората да вършат лоши неща. В тази връзка Свещеният Коран повелява:

„О, вярващи, виното, играта на късмет, кумирите и стрелите са мръсотия от делото на сатаната. Странете от нея, за да сполучите! Сатаната цели именно да всее между вас вражда и ненавист чрез виното и играта на късмет, и да ви възпре от споменаването на Аллах, и от молитвата. Не ще ли престанете?” (ел-Маиде, 5:-90-91).

Горният айет забранява както алкохола, така и хазарта. Хазартът е несправедливо облагодетелстване с измама на имуществото и парите на друг човек. Чувствата за печалба на хората са силни. Но това положително чувство е превърнато в негативно от хазарта. Засилвайки чувството за печалба, у човек се разтройва психичното здраве. Приятелството и другарството между играещите хазарт се разрушава мястото им заема враждата.

Този тип вредни зависимости, както е известно стават причина за преструване, имитиране, към лошо обкръжение, а понякога - любопитство и слабостта на личност. Известно е, че вредните навици на почти всички хора затънали в блатото на алкохола и хазарта, започват по този начин. Затова семействата и образователните институции трябва да са много внимателни в обучението на младите хора. Родителите трябва да обърнат внимание къде ходят и къде влизат техните деца, с кого дружат, да комуникират добре с тях. По-младото поколение трябва да бъде подпомогнато по отношение на вярата, морала и добрите дела, трябва да им се поставят по-големи идеали и цели.

Магьосничеството и магията

Магията е установяване на връзки със свръхестествени сили чрез контакти със скрити в себе си сили, използвани за постигане на вредни, облагодетелстващи или за защита резултати. Основната цел на магьосничеството е изгодата, която няма морална цел. Магьосничеството е най-подходящата област за измамването на хората, в която свещените ценности се злоупотребяват в ръцете на магьосниците, които твърдят, че знаят всичко.

В магията има много несъвместими с основните принципи на исляма недостатъци като лъжа, измама, заблуда, трик, замазване на очите, замъгляване на чисти умове, обвързване с друг, освен с Аллах и предполагане, че неведомото може да се знае от друг, освен от Аллах.

В тази връзка, един мюсюлманин със солидна вяра, стои далеч от тях, не се занимава с неща, които биха могли да засенчат вярата му и не издига хора, които се занимават с тъмни дела.

Магьосничеството-магията са стари толкова колкото, човешката история и съществуват в различни форми във всички народи. Според исляма се считат сред най-големите грехове и са забранени. Въпреки че се смятат от големите грехове причината, поради която магьосничеството и магията е популярна сред някои хора е недостатъчно познаване на магията. За съжаление, магията и магьосничеството в нашето общество са важен пазар, който улеснява работата на тези, които се възползват от тъмните неща.

Но нашата религия категорично забранява дейности като магьосничеството, гадателството, медиумите, гледането на карти, зарове и други. В Свещения Коран е посочено:”...Под възбрана за вас са …да гадаете със стрелите”. (ел-Маиде, 5:-3) ” ... и от злото на духащи по възлите [магьосници].” (ел-Феляк, 113:-3-4) Пратеника ни причислява магията и магьосничеството към големите грехове. ”Който прави магия изпада в съдружаване - ширк”. (Несаи, Тахрим, 197)

Най-сигурният начин за защита срещу магията и магьосничеството е да се поддържа жива вярата в Аллах, да се търси убежище при Аллах от опасностите и от злините, които не са по силите му, да се опитва да научи религията по най-правилния и красив начин. От най-важните задължения на вярващите индивиди и обществото е да стоят настрана от всички дейности, които не са в съответствие с яркия път на исляма.

Приемането и даването на подкуп

Подкуп е изгодата в пари или имущество, предвидена за лице за извършване на определена работа, осигуряване на незаконно улеснение и бързина, получаване на нещо незаслужено и така нататък. Подкупът е поведение, което е катастрофално за обществото, разтърсва из основи чувството за единство и братство, премахва доверието и увереността.

Приемането и даването на подкуп е морален упадък, който става причина за възпрепятстване на закона и правото, разваля обществения ред. Тази постъпка често е в нарушение на човешките права. Даването и получаването на подкупи е забранено в нашата религия и се счита от големите грехове. Извършителите на това зло имат нещастен живот в отвъдното. Рано или късно те ще изтърпят своите наказания. Всемогъщият ни Аллах е сведущ за всичко скрито и явно, което сме направили. ”Той знае какво е било преди тях и какво ще бъде след тях.” (ел-Бакара, 2:-255) „И не яжте своите имоти помежду си с измама, и не ги подхвърляйте на съдиите, за да ядете с грях от имотите на хората, знаейки!” (ел-Бакара, 2:-188) Пратеника ни е заповядал: ”Проклятието на Аллах е както върху този, който взема, така и върху този, който дава подкуп.” (Тирмизи, Ахкям, 9, Ебу Давуд, Акдийе, 4)

Човек без вяра и морал, който не се страхува от Аллах, може да извърши позор навсякъде, където няма закон. Но вярващият знае, че Аллах винаги го вижда, не се забърква с подкуп и не извършва други грехове. Подкупът и корупцията са грозни постъпки, които водят обществата до бедствия, разтърсват из основи чувствата за единство и братство, премахват доверието и увереността. В едно общество състоящо се от хора, които вярват, че Аллах ги вижда навсякъде и че един ден ще им се потърси сметка, не се срещат този вид постъпки. Ако един мюсюлманин се е намесил в нечиста работа като подкуп, от това може да се разбере, че не се е страхувал подобаващо от Аллах.

Подкупът непременно трябва да се избягва, тъй като е постъпка, която ерозира морално и материално една нация. Премахването на подкупа, смятан от нашата религия за голям грях, който води нацията до катастрофа, е възможно с изграждането в съзнанието на хората на разбирането за закон и право с всичките им правила и институции. Ето защо като база трябва да се възприеме образование и обучение, което защитава социалните ценности, както да се предприемат и морални и възпиращи мерки.

ОБОБЩЕНИЕ НА РАЗДЕЛА

Човекът – пример според ислямския морал върши добри и похвални постъпки и избягва лошите и порицавани дела. Човекът – модел е праведен човек, който в постъпките си е последователен със своята вяра. Той преди всичко помага на другите като човешко същество, опитва се да бъде целомъдрен като избягва всякакъв вид грехове и простъпки. Зрелият човек възприема всички отговорности в живота си като поверени, съхранява повереното му, извършва всяка работа както подобава и подхожда справедливо. отдава предимство на братската обич и е толерантен спрямо хората. Този човек се държи със смирение като демонстрира търпение към стреса и трудностите в живота. Човекът – пример, който разбира значението на дадената думата в отношенията между хората, подобрява своите маниери и знания; поддържа съзнанието за подпомагане като една от основните ценности на живота, отнася се добре с хората и говори добри думи. Човекът – пример според ислямския морал стои далеч от лошите навици, които подриват човешкото достойнство и чест, т.е. скъперничеството, клеветенето, натякването за направеното добро, одумването на другите, надменността, сеенето на развала, завиждането, убийството, лъжата, разхищаването, кражбата, подиграването с хората, показните дела, прелюбодеянието и проституцията, алкохола и хазарта, магьосничеството и магията и приемането и даването на подкуп.

ДА ПРЕГОВОРИМ РАЗДЕЛА

1. Защо са важни добротата и праведноста?

2. Защо е необходимо да сме честни?

3. Защо ислямът препоръчва братството?

4. Какво означава смиреността и защо е необходима?

5. Защо е необходимо да си помагаме един на друг?

6. Какви са вредите от клеветата?

7. Защо Аллах не обича високомерието?

8. Какви са вредите от приемането и даването на подкуп?

ТЕСТ

1. С кое от долупосочените, освен зекята и садаката, се подпомагат близките, бедните, нямащите и благотворителните организации в името на Аллах?

A) Целомъдрие (иффет)

Б) Раздаване/изразходване (инфак)

В) Отричане (инкяр)

Г) Праведност (съдк)

2. Кое от долупосочените не влиза в обхвата на съхраняване на повереното?

A) Обръщане внимание на здравето

Б) Споделяне с други отношението между съпрузите

В) Изпълнение на задълженията

Г) Честност при пазаруването

3. Кое от долупосочените не е едно от предимствата да бъдеш смирен?

A) Смирените хора осигуряват спокойствие и мир на тези, с които живеят.

Б) Смирените хора ласкаят и се подмазват на другите.

В) Смирените хора биват уважавани от околните.

Г) Смирените хора печелят задоволството на Аллах.

4. Кое от долупосочените е основната причина високомерието да се счита за лошо?

A) Разтърсва доверието между хората.

Б) Ядосва другите.

В) Погрешно преценяване на способностите и благодатта, дадени на човека, погрешно придаване на смисъла и възприемането им, че те от самия човек.

Г) Проваляне на отношенията между хората

5. Кое от долупосочените е причината, която оказва най-голямо влияние за употребяването на алкохол и играенето на хазарт?

А) Липса на образование

Б) Подражание и увлечение

В) Слабост на личността

Г) Безразличие

IV

РАЗДЕЛ

ПОДХОДЪТ НА ИСЛЯМА КЪМ ОСНОВНИТЕ ПРАВА

1. Право на живот

2. Право на здравеопазване

3. Право на образование

4. Право на убеждение и богослужение (иман и ибадет)

5. Право на конфиденциалност на личния живот

6. Икономически права

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

В него ще бъде представен като цяло подходът на исляма към основните права. За да може човекът да води един достоен живот, той има определени незаменими права. Това са правото на живот, здравеопазване, образование, убеждение и богослужение, конфиденциалност на личния живот и правото на собственост. Тези основни права са съвкупност от ценности, които го правят човек. Основните права изпълняват функцията на признаване и защита на човешките ценности. Човечеството в цялата си история е заплатило и продължава да плаща висока цена, за да си ги извоюва и съхрани. Ислямът ни разкрива тези права и ценности като основни, поставени преди 14 века. Приетата ”Всеобща декларация за правата на човека” също обхваща тези цели.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

Когато приключите раздела;

1. Ще уточните кои са основните права.

2. Ще обясните подхода на исляма към основните права.

3. Ще обясните връзката между основните права.

4. Ще имате желание да реализирате основните права в ислямския морал.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

1. Мислете постоянно дали сте постигнали целите, поставени в началото. Прочетете отново темите, ако мислите, че не сте ги разбрали.

2. Изпълнете непременно дейностите по изследване и проучване.

Да обсъдим

Какво означава „Да си човек”, обсъдете?

1 Право на живот

Терминът „хак”, който означава всякаква полза за хората, в ислямските източници се отнася до всички видове права, получени с раждането и впоследствие „придобити права”. Основните права, които на правен език се определят като ”човешки права”, са предмет на множество разпоредби в Корана и Сюннета. Според исляма основните права са ценности, които произтичат от това да си човек и защитават човешкото достойнство във всички условия.

Ислямът разглежда правото на живот като най-фундаменталното право, което трябва да се защити и уважи. Продължаването на живота на човека е възможно при пълното осъществяване на жизненоважните му дейности.

Този, който не разполага с правото на живот, не може да има други права. Не може да става въпрос за отговорности и задължения на лица, които са лишени от най-естественото право – правото на живот.

Да помислим

Правото на живот на човека произтича от неговото създаване. Той е малък модел на вселената, член и представител на цялото човечество. Той се счита за висше творение с оглед на това, че е най-уважаваното същество, което Аллах е създал.

В различни айети от Свещения Коран се съобщава, че зачитането на правото на живот е знак за благородно поведение и се посочва светостта му. В действителност правото на живот включва не само този на хората, но и на животните и растенията. Всяко живо същество заслужава уважение, неприкосновеността на живите същества може да бъде премахната единствено в контекста на някои религиозни, морални, правни и хуманитарни принципи, защото е тяхно основно право. Наред с правото си на живот, индивидът е и задължен да опазва живота си. Така, както никой няма правото да сложи край на живота на друг, така и не може да се откаже от собственото си право на живот. Това го натоварва със сериозни и тежки задължения спрямо държавата като политическа организация на обществото.

Коранът счита за един от най-големите грехове неправомерното убийство на живо същество начело с човека. В Корана се съобщава, че лице, което извърши такова престъпление, се прокълнява завинаги и ще остане завинаги в ада, това поведение привлича гнева и проклятието на Аллах.

„И които не зоват друг бог заедно с Аллах, и не отнемат неправомерно живот Аллах е възбранил това, освен по право, и не прелюбодействат. А който върши това, ще срещне възмездие.” (ел-Фуркан, 25:-68).

Изразът ”не отнемат неправомерно живот” упоменат в айета има важно съдържание. Обхваща периода от идването на този свят на човека до гарантиране и продължаване на неговото съществуване. Погледнато от тази гледна точка, всяка външна или вътрешна намеса върху човешкото достойнство от раждането до смъртта му, в действителност означава нарушаване на правото на живот, например, абортът – направен без да има опасност за живота на майката, малка жестокост или голямо насилие и други. С други думи не е достатъчна само защитата на живота, важното е да се предотвратяват нарушенията срещу материалния и духовен живот на хората и осигуряването им на достоен.

Ислямът иска да се защити правото на живот не само на мюсюлманите, а на всички хора. Навреждането на всяко живо същество показва липсата на уважение към живота.

Религията ни забранява създаването на безредици и неправомерното убийство, с изключение на извънредните случаи. Защото безредицата означава различни видове насилие, които премахват реда, стабилността и щастието в обществото. Аллах посочва, че заблуждаването и създаването на безредици е по-лошо от смъртта: ”... Да заблуждаваш (фитне) е по-тежко, отколкото да убиваш...“ (ел-Бакара, 2:-191).

За хората по-важно е да живеят в мир. Това е изискване на човешкото битие и на Аллах.

Ислямът обвързва всички въпроси, свързани с живота с вярата; поддържа живо чувството за отговорност и сметка пред Аллах. Не е възможно да се изгради стабилно общество без съзнанието относно какво е да си човек и правото на живот. В днешно време всеки отговорен човек вижда вредата, която хората без съзнание нанасят на живота.

2 Право на здравеопазване

В подреждането на основните права след правото на живот логично следва правото на здравеопазване. Защото човекът, който има затруднения в дишането, в използването на сетивата си или изпитва някоя друга болка не може да се съсредоточи в друго освен върху нея. Естествено е лице, което има здравословни проблеми, предвид нарушената му вътрешна хармония, да се насочи преди всичко към оправяне на здравето си. Човек в такова положение не може да мисли за другите, изпитва проблеми в отношенията с околните в обществения живот.

Да помислим

• Здравето е не само липсата на заболяване, в най-широкия смисъл то означава пълно благосъстояние на дадено лице от телесен, душевен и социален аспект.

• Правото на здравеопазване или здравословния начин на живот е предписано от исляма за защита на здравето.

• В никакъв случай не може да се говори за правата на човека, когато не е осигурен, както и здравословният му начин на живот.

• Правото на здравеопазване произтича от това да си човек, което се придобива с раждането без значение на раса, религия, политически убеждения и обществено положение.

Здравият човек мисли, решава благоразумно и изгражда здрави взаимоотношения. Ето защо ислямската религия е наредила защитата на здравето и е забранила дейностите и постъпките, които го нарушават. Повеленото в Свещения Коран: „И не се хвърляйте със собствените си ръце към гибелта” (ел- Бакара, 2:195) включва наред с раздаването по пътя на Аллах и труденето, отбягването на всякакво поведение и постъпка, които ще застрашат живота и здравето ни. Пратеника (с.а.с.) е повелил: „(В исляма) няма увреждане и отговор на увреждането с увреждане” (Ибн Мадже, Сюнен, Ахкям, 17) и е посочил като принцип човекът да не причинява вреда както на себе си, така и на другите.

Ислямът заповядва индивида и обществото да бъдат осведомени за здравето; ръководителите да предоставят всякакви здравни услуги без да дискриминират и да предприемат мерки срещу нещата, които го увреждат. Следователно, държавата е длъжна да осигури медицински грижи за всеки, богат или беден, за да може да живее в телесно и психично здраве и да предотвратява всички видове атаки срещу здравето.

Здравите хора увеличават производителността на труда, споделянето и състраданието в обществото. Противоположната ситуация погубва здравето на индивидите, намалява дела в красивите неща, променя отношенията и води до нещастие. За да бъдат хората здрави, те трябва да отдадат значение на превантивните здравни услуги, които в някои случаи хората трябва да извършат не сами, а групово. Това ще допринесе за сближаването им в обществото и ще дадат своя принос в укрепването на социалния мир. При активирането на правото на здравеопазване се изисква включването на социално-осигурителните институции.

3 Право на образование

Индивидът развива способностите, които притежава с раждането си чрез образование и се превръща в човек,койтоможе да разбере живота в истинския му смисъл единствено чрез обучението, продължаващо през целия му живот. Образованието трябва да бъде от такова естество, че да дава правилната информация и да възпрепятства всякакви опити за ограничаване на съзнанието.

Да помислим

• Образованието като цяло може да се определи като дейност, насочена към развитието на човешката личност и достойнство, засилване на уважението към правата на човека и основните свободи.

• По-специално образованието е базиране върху всички съществуващи способности на човека от неговото създаване и насочване, подготвяне за бъдещето, за да се научи как да получава необходимата информация през целия си живот.

Ислямът приема като право, човек да се самоусъвършенства физически и духовно и да споделя идеите си с други.

Правото на образование, от гледна точка на функционалността му, може да се разглежда като право на обучение и учене, което, в действителност, може да се приеме като религиозен дълг. Ако си спомним първия айет на Корана ”Чети!”, ще разберем до каква степен ислямът насърчава ученето, знанието и опита. Човекът може да разграничи доброто от злото, правилното от грешното само чрез учене и знание. Науката (знанието) е средство за спасението му както на земята, така и в отвъдния живот. В Свещения Коран има много айети, които насърчават четенето и ученето:

„Боят се от Аллах само знаещите сред Неговите раби. Аллах е всемогъщ, опрощаващ.” (Фатър, 35:-28).

„Кажи: “Нима са равни онези, които знаят, и онези, които не знаят? Поучават се само разумните хора.” (ез-Зумер, 39:-9).

Ислямът отдава голямо значение на науката и ученето като иска наученото да се преподава. Порицава се този, който след изучаване на науката не я преподава на някой друг и я крие за себе си.

Това е така, защото тези хора крият знанието, дадено им от Всемогъщия Аллах и не го предоставят в полза на другите. Пратеника казва: „Който знае нещо и го скрие, когато бъде попитан, в съдния ден Аллах ще го удари с огнен гем” (Тирмизи, Илим, 3).

Да помислим

Поставянето на специален акцент от исляма върху правото на образование като продължение на правото на живот е важно както от гледна точка на подкрепа на развитието на отделния човек, така и в ориентирането на бъдещото на обществото.

Защото повеленото в Корана: ”Вие сте най-добрата общност, изведена за хората. Повелявате одобряваното и възбранявате порицаваното, и вярвате в Аллах. ...” (ел-Имран, 3:-110) се достига само с разпространяването на образованието и повишаването на нивото му.

4 Право на убеждение и богослужение (иман и ибадет)

Тъй като самият ислям е истинската мисъл и свобода на убежденията, той иска толерантност по въпросите на вярата и зачитане на правото на убеждение и богослужение. Забранява използването на сила. Аллах е оставил свободни хората по отношение на вярата. Айетът, „... Който желае, да вярва, а който желае, да остане неверник...” (Кехф, 18/29) е израз на тази свобода. Забранено е хората да се насилват в приемането на религията (исляма). Айетът: „Няма принуждение в религията. Отличи се вече истината от заблудата. Който отхвърли сатаните и повярва в Аллах, той се обвързва с най-здравата връзка, която не се къса. Аллах е всечуващ, всезнаещ.” (ел-Бакара, 2:-256) означава не само липсата на натиск върху хората, но и никаква форма на принуждение в религията.

Нашата религия забранява не определени видове насилвания, а самото насилване. Следователно принуждението в религията няма място в исляма.

Пример за липсата на принуждение в религията е животът на Пратеника Мухаммед (с.а.с.). Аллах Теаля повелява: „Ако Аллах бе пожелал, не биха Го съдружавали. Не те сторихме Ние да си им надзирател и не си им разпоредител.” (ел-Енам, 6:-107). Аллах иска хората да повярват като резултат от техните искания и желания, а не чрез някакви налагания.

Вярата на човека, според която може да бъде потърсена равносметка е вяра, която може да бъде избрана само със свободна воля. Той е свободен да избере вярата, която пожелае и да отправя молитва и богослужение (ибадет) в съответствие с изискванията й.

5 Право на конфиденциалност на личния живот

Личният живот е този, който човекът не иска другите да виждат, чуват и знаят, т.е. живота, който пази в тайна. Това означава чужденците да не влизат в тази лична зона, да научават неговите тайни и да ги предават на други, да нарушават правата на личността. Личния живот на лицето не следва да се разбира като област, за която не трябва да знае никой освен него. Защото човек може да споделя тайните си с този, към когото изпитва близост. Това не означава, че споделените въпроси излизат извън областта на личния живот и дават на другите правото да ги знаят. Ако споделените тайни относно нечий личен живот не ги запази в тайна и ги разкрие пред други, той се счита за нарушил и злоупотребил с личните права на притежателя на тайната.

Неприкосновеността на личния живот в исляма е защитена с редица принципи. В Свещения Коран и хадисите проследяването на личния живот и недостатъците на другите се нарича „теджессус” (любопитство), като това се счита за едно от най-важните морални злини и е забранено. Айетът, който забранява „теджессуса” в защитата на личния живот, е основната разпоредба:

„О, вярващи, много странете от подозрението! Понякога подозрението е грях. И не се дебнете, и не злословете един за друг...” (ел-Худжурат, 49:-12).

Любопитството означава интерес и предприемане на действия за научаване на неща, за които човекът няма информация. Такова поведение в най-простата и най-явна форма се проявява при опита да се осведоми за личния живот. В този смисъл в любопитството се включват не само интимните ситуации, но и другите. Например, размерът на наличните пари в банката, сдобиване с данните му се счита за любопитство и е забранено. По същия начин това включва прочитането на дневника на дадено лице без разрешението му.

В исляма, наред с разпоредбите, които защитават личния живот на другите, са налице и заповеди, които не дават възможност за нарушаване на тази забрана: ”О, вярващи, не влизайте в домове, освен в собствените си, докато не поискате разрешение и не поздравите обитателите им! За вас това е най-доброто, за да се поучите.” (ен-Нур, 24:-27) Айетът, забранява влизането в нечий дом без разрешението на собственика му. Този принцип, който служи за защита на личния живот в действителност трябва да се разглежда като зачитане на правата на личността.

От друга страна, ислямът заповядва този, който случайно или по някакъв начин е научил нещо за личния живот на друг, да не го разкрива и да го пази в тайна.

„Който в този свят скрие недостатък на свой брат мюсюлманин, в отвъдния Аллах ще скрие (пощади) негов недостатък; който в този свят разкрие недостатък на свой брат мюсюлманин, в отвъдния Аллах ще разкрие негов недостатък” (Ибн Мадже, Худуд, 5).

В някои случаи ислямът налага известни ограничения за защитата на неприкосновеността на личния живот. Тези случаи не се считат за намеса в личния живот или за ”нарушение”.

Така например, когато животът на някого е в опасност при пожар, наводнение, крадци и така нататък, за влизането в дома му не е необходимо да се иска разрешение. В рамките на правните ограничения, адвокати, нотариуси, лекари и други могат да информират за личния живот с оглед на професията им. Въпреки това тези хора са длъжни да не я разгласяват.

6 Икономически права (Право на собственост)

Икономическите права като цяло са свързани с въпросите като производство, право на собственост върху произведеното, търговия и потребление. Ислямската религия е оставила свободни производството и потреблението на дадено разрешено вещество. Всеки има право да създаде свой бизнес и да се занимава с производство, да бъде в състояние да произвежда без да среща затруднения. Дори държавата е длъжна да помогне, да осигури възможности и законова среда за онези, които ще разкриват работни места и осъществяват производство.

Хората трябва да работят, за да осигурят своето препитание. Затова всеки има правото и свободата да работи. Всемогъщият Аллах повелява: „И човек ще има само онова, за което се е постарал” (ен-Неджм, 53:-39). Не се прави дискриминация по отношение на работата и печеленото. Трудът на работниците непременно се възнаграждава. Трудовият живот в исляма е под защитата на законите съобразно моралните принципи. В Корана и хадисите се насърчава даването на работника на заслуженото и се иска гарантиране на правото му. Така например, в наши дни хората формират синдикати и организации за социално осигуряване, за да защитят и подобрят икономическите и социалните си интереси. Наред с това нашата религия е заповядала хората, които не са в състояние да работят или са безработни, да бъдат подкрепени от институциите за социално осигуряване.

Освен правото на работа в исляма е признато богатството и правото на частна собственост при условие, че не разхищава. В съответствие със заповедите на Аллах и поставените от Него ограничения в много айети е признато правото на частна собственост. Всеки следва законно да произвежда и законно да употребява спечелените от него стоки. ”.. И яжте, и пийте, ала не разхищавайте! Аллах не обича разхищаващите.” (Араф, 7:-31)

ОБОБЩЕНИЕ НА РАЗДЕЛА

Терминът „хак”, който означава всякаква полза за хората, в ислямските източници се отнася до всички видове права получени с раждането и впоследствие „придобити права”. Основните права, които на правен език се определят като ”човешки права”, са предмет на множество разпоредби в Корана и Сюннета.

Според исляма основните права са ценности, които произтичат от това да си човек и защитават достойнството му във всички условия. Правото на живот стои в основата на всички права. Така животът, имуществото и целомъдрието на всички хора заслужават уважение и са неприкосновени. Това не може да бъде отменено, освен ако има основателна причина или законно разпореждане. Поставянето на правото на здравеопазване веднага след правото на живот е от особено значение. Защото само здравите хора могат да установят здрави взаимоотношения. Ислямът е наредил защитата на здравето и е забранил дейности и постъпки, които го нарушават.

Ислямът приема като право човекът да се самоусъвършенства физически и духовно и да споделя идеите си с други. Поставянето на специален акцент от исляма върху правото на образование като продължение на правото на живот е важно както от гледна точка на подкрепа на развитието на отделния човек, така за бъдещото на обществото.

Тъй като самият ислям представя истинската мисъл и свобода на убежденията, той иска толерантност по въпросите на вярата и зачитане на правото на убеждение и богослужение.

Той забранява всякакъв вид принуда без значение на предмета. Нашата религия счита човека за висше творение и гарантира оставането в тайна на неговия личен живот. Също така ислямът гарантира икономическите права и собствеността на човека за неговия спокоен и щастлив живот.

ДА ПРЕГОВОРИМ РАЗДЕЛА

1. Защо правото на живот е най-фундаменталното?

2. Какво включва правото на здравеопазване?

3. Защо е необходимо правото на образование?

4. Защо е необходима конфиденциалността на личния живот?

5. Кои са икономическите права, дайте примери?

ТЕСТ

1. Кои от долупосочените не е свързано със защитата и зачитането на правото на живот?

A) Продължаването на живота на човека е възможно при пълно осъществяване на жизненоважните му дейности.

Б) Не може да става въпрос за отговорности и задължения на лица, които са лишени от най-естественото право – правото на живот.

В) Този, който не разполага с правото на живот, не може да има други права.

Г) Правото на живот осигурява свободата на човека.

2. Кое от долупосочените не е обхванато от правото на здравеопазване?

A) Да се действа така, както иска тялото

Б) Да се търсят здравни услуги

В) Да се избира лекар

Г) Да се запази психичното здраве

3. Кое от долупосочените подкрепя развитието на личността и достойнството й в почитането на човешките права и основните свободи?

А) Правото на конфиденциалност на личния живот

Б) Правото на образование

В) Икономическа права

Г) Право на комуникация

4. Кое от долупосочените не може да се използва като източник на правото за убеждение и богослужение?

A) Аллах иска хората да повярват съобразно своите искания и желания, а не чрез някакви налагания.

Б) Вярата на човек, според която може да бъде потърсена равносметка е тази, която е избрана със свободна воля.

В) Чрез сила и натиск хората да бъдат принудени да вярват в една единствена религия.

Г) Божествената воля не иска да използваме сила и натиск във връзка с убеждението и богослужението.

5. Кое от долупосочените се отнася до смисъла на понятието ”теджессус”?

A) Помагането на другите

Б) Наблюдаването на личния живот на другите и търсенето на недостатъци

В) Клюкарстването

Г) Разхищаването на имуществото

V

РАЗДЕЛ

Задължения и
отговорности

1. Задълженията и отговорностите ни към Аллах

2. Задълженията и отговорностите ни към Пейгамбера

3. Задълженията и отговорностите спрямо себе си

4. Задълженията и отговорностите между членовете на семейството

5. Задълженията и отговорностите спрямо близки, роднини, съседи и обществото

6. Задълженията и отговорностите към заобикалящата ни среда

7. Задълженията и отговорноститени към държавата

8. Професионалните ни отговорности

9. Правилата за добри обноски

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

В тази част се дава информация за индивидуалните и обществени задължения и отговорности. Поставя се акцент върху религиозните и етични измерения на концепцията за отговорност. Задълженията и отговорностите ни към Аллах, Пейгамбера и самите нас са индивидуални. Вярата в Аллах, служенето на Него и подчиняването на Пратеника са основни задължения на всеки вярващ. Човекът е длъжен да удовлетвори физическите и духовнитепотребности като защита на човешкия живот, хранене, пиене, подслон, мислене, вярване и така нататък. Човекът има обществени задължения и отговорности. Когато се обсъждат задълженията и отговорностите на децата към родителите им, на съпрузите един към друг, на родителите към техните деца, тези към възрастните в семейството, внимание се обръща на моралните правила в отношенията между членовете на семейството. Човекът е социално същество. Ние трябва да изпълним нашите обществени взаимоотношения здравословно, балансирано и положително. За тази цел трябва да осъществим задълженията и отговорностите си към близките, роднините, съседите, обществото, заобикалящата ни среда и държавата. Да изпълним професионалната си отговорност като реализираме по най-добрия начин дейността, с която се занимаваме. Не трябва да забравяме, че при формирането и развитието на обществените отношения в добра посока, трябва да следваме правилата на етикета – приети и установени в обществото.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

След като приключите раздела от вас се очаква:

1. Да кажете какви са индивидуалните и обществените ни задължения и отговорности.

2. Да разберете задълженията и отговорностите към Аллах и Пейгамбера ни.

3. Да сте наясно със задълженията и отговорностите към себе си.

4. Да разберете задълженията и отговорностите между членовете на семейството.

5. Да кажете какви са задълженията и отговорностите на децата към родителите им.

6. Да сте научили задълженията и отговорностите на родителите към децата си.

7. Да сте разбрали значението на задълженията и отговорностите на съпрузите един към друг.

8. Да изброите задълженията и отговорностите ни към възрастните в семейството.

9. Да разберете, че имаме задължения и отговорности към близките, роднините, съседите и обществото.

10. Да можете да кажете какви са нашите задължения и отговорности към заобикалящата ни среда.

11. Да узнаете нашите задължения и отговорности към държавата.

12. Да разберете значимостта на изпълнението на професионалните ни отговорности.

13. Да изброите правилата за добри обноски.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

1. Първо, прочетете учебника и се постарайте добре да го разберете.

2. Мислете дали сте постигнали целите поставени в началото. Прочетете отново темите, ако мислите, че все още не сте ги разбрали.

3. Изпълнете непременно дейностите по изследване и проучване.

1 Задълженията и отговорностите ни към Аллах

Човекът има задължението да вярва в Аллах и да Му служи. Първата и основна отговорност на всяко човешко същество е вярата в Аллах, като единствен и достоен за богослужение и възхваляване. Аллах е Създателя, а човекът е този, който има задължения и отговорности към Него. Този, който стори човек избраното същество на вселената, дава му живот, дава му всички блага, които притежава и този, който ще го съживи отново е Аллах. С тази вяра той обича, уважава, благодари, изпълнява Неговите повели и се въздържа от забраните на Аллах. Коранът определя основната цел на сътворяването на човека като признаване на съществуването на Аллах, вярата в Него и служенето единствено на Него (ез-Зарият, 51:-56). Дълбокото уважение към Аллах заздравява връзката човек-Аллах и възвисява човека:

„А ако вярваха и се бояха, награда от Аллах е най-доброто, ако знаеха.” (ел-Бакара, 2:-103)

Чрез служене на Аллах той изпълнява задълженията и отговорностите си към Аллах:

„... А на Мен да служите! Това е правият път...” (Йа син, 36:-61)

Коранът посочва пътя на човека относно задълженията и отговорностите му към Аллах. Следвайки този път човек достига до спасение и щастие. Той трябва да знае, че винаги е в положение на вземащ, възползващ се, а Аллах е в позиция на даващ и никога да не забравя отговорността си пред Него. Тези, които са чувствителни относно задълженията и отговорностите си проявяват същата чувствителност в отношенията си с другите и всички същества във вселената.

Човекът е този, който нарушава правилата във връзката човек-Аллах и прави постоянно грешки, а Аллах е опрощаващ и помилващ. Човекът не трябва да настоява в своята грешка, без значение колко е опорочен, Коранът го наставлява да иска опрощение от Аллах и никога да не изчерпва надеждата си. Ако се обърне към Аллах, покае се искрено и съжалява, Аллах няма да го върне с празни ръце:

„Който стори зло или себе си угнети, а сетне помоли Аллах за прошка, ще открие, че Аллах е опрощаващ, милосърден.” (ен-Ниса, 4:-110)

Молитвата (дуа) има много важно място във връзката човек-Аллах. Дуата поддържа постоянно живи взаимоотношенията и комуникацията им. Тя насочва към прошката и пощадяването от страна на Аллах, призив за помощ от Аллах. Това е представянето на положението на раба на Аллах, позоваването в Него и търсенето на убежище при Него.

„И когато Моите раби те питат за Мен Аз съм наблизо, откликвам на зова на зовящия, когато Ме позове. Нека и те Ми откликнат, и нека вярват в Мен, за да се напътят.” (ел-Бакара, 2:-186)

2 Задълженията и отговорностите ни към Пейгамбера

Пейгамбера ни е този, който разяснява, обяснява и преподава нашата религия и възвишената й Книга. Коранът посочва, че за да станем добри хора, трябва да следваме неговия път и да вземем за пример неговия морал (ел-, Ахзаб, 33:-21, ел-Калем, 68:-4). Защото неговият морал е Коранът (Муслим, Мюсафирин, 139). Той е пътеводител, който показва правия път на хората, предвестник, предупредител, просветител (вж. ел-Шура, 42:-52; ел-Ахзаб, 33:-45-46). В Корана Аллах поставя като задължение на вярващите да следват и се подчиняват на Хз. Мухаммед (с.а.с.):

„Кажи: “Ако обичате Аллах, последвайте ме! И Аллах ще ви обикне, и ще опрости греховете ви.” (ел-Имран, 3:-31)

„Който се покорява на Пратеника, вече се е покорил на Аллах.” (ен-Ниса, 4:-80)

Най-важното ни задължение и отговорност е да обичаме, уважаваме и да се подчиняваме на нашия Пейгамбер.

За да разберем отговорностите си към Пратеника ни Хз. Мухамммед (с.а.с.), трябва да опознаем неговия живот с всичките му аспекти. Сахабетата са изследвали внимателно неговия живот, взели са го за пример и прехвърлили към следващото поколение. Хз. Мухаммед (с.а.с.) бил праведен човек, на когото можеш да се довериш, бил състрадателен, смел, търпелив, мил и толерантен. Той спазвал даденото обещание, поставял справедливостта и справедливия над всичко. Отдавал значение на хората, показвал усмихнато лице, поздравявал ги, питал за положението им. Оползотворявал добре времето, планирал го добре и не отлагал никоя работа. Бил прецизен в работата си, консултирал се, вземал мненията на експертите по съответния въпрос и ги оценявал.

Отговорностите и задълженията ни към Пейгамбераниса: да проявим правилни постъпки, които съответстват на религията, която е донесъл.

Сега е ваш ред

С кои думи отбелязваме уважението и обичта ни към Пейгаммбера, когато бъде споменато името му?

Ние споменаваме името на Пейгамбера винаги с обич и уважение, показваме обвързаността си към него с думи и дела. Ето как в Корана Аллах ни посочва задължението да отдаваме уважение и обич на Пратеника ни:

„Аллах и Неговите ангели (меляикета) благославят Пророка. О, вярващи, благославяйте го и вие, и го поздравявайте с почит.” (ел-Ахзаб, 33:-56) „Пророка е по-близък за вярващите от самите тях.” (ел-Ахзаб, 33:-6)

Пратеника ни също посочва близостта и връзката на обич, която вярващите трябва да имат с него както следва:

„Никой от вас не може да бъде истински вярващ, докато не ме възприеме по-близък до себе си, отколкото вашите бащи и деца и цялото човечество.” (Бухари, Иман, 8)

3 Задълженията и отговорностите спрямо себе си

Човекът има задължения и отговорности към себе си, най-вече запазването на телесното съществуване и здравето. За да изпълни религиозните и светските си задължения и отговорности, той трябва да бъде здрав, да защити живота си. Тялото и здравето на човека са му поверени от Аллах. Пратеника ни е съобщил, че в отвъдния свят той ще бъде запитан пред всичко как е износил тялото си и къде е прекарал живота си (вж. Тирмизи, Къяме, 1). Основното задължение на човека е да се грижи за повереното му тяло. Нашата религия никога не е давала право на човека да слага край на собствения си живот.

Да помислим

Защо защитата на здравето е фундаментална отговорност?

Ислямската религия заповядва също така да не се извършват лоши дела, които вредят на човешкото здраве като алкохол, хазарт, наркотици и проституция. Коранът предупреждава за това като включва всички тези лоши постъпки: ”и не се хвърляйте със собствените си ръце към гибелта.” (ел-Бакара, 2:-195).

В същото време Пратеника ни не е одобрил и постъпката на един от сахабетата, който пренебрегвайки здравето си, се отдал на богослужение (ибадет) и го предупредил с думите: „Твоето тяло също има право над теб” (Бухари, Савм, 55). Физическото здраве е необходимо колкото за индивидуалните, толкова и за обществените задължения и отговорност. С думите си „Силният вярващ е по-добър, слабия.” (Муслим, Кадер, 34) Пратеника ни е подчертал, че физическото и духовното здраве е важно за надлежното изпълнение на обществените задължения.

Човекът има отговорности и задължения свързани с умственото и духовното му съществуване. Това, което го прави висш спрямо другите живи същества във вселената, са неговите качества като ум, интелект, мислене, вярване, естетическо чувство, любов към добротата. Запазването и развитието на умствените и духовните му качества са също негово задължение и отговорност. Той трябва да използва ефективно и ползотворно висшите качества, които го отличават и правят привилегирован, по пътя на доброто. Трябва да работи и да се развива, за да стане зрял и добродетелен човек.

4 Задълженията и отговорностите между
членовете на семейството

Семейството е основният елемент на обществото. Колкото по-здрава е структурата му, толкова обществото ще бъде по-здраво и по-силно. С оглед на сътворението си човекът може да бъде щастлив в семейна среда. Затова когато им дойде времето хората се женят и създават семейно гнездо. Религията ни насърчава женитбата и семейството. (вж. ен-Нур, 24/32)

Формирането, развитието и поддържането на тази толкова важна обществена институция като семейството, изисква разделението на задачите в него. Членовете на семейството имат задължения и отговорности един към друг. За да се запази то здраво, те трябва да изпълняват задълженията и отговорностите си с обич, уважение и толерантност.

Задълженията и отговорностите на децата към родителите им

Родителите са тези, които са повод да се появят на този свят, те ги хранят, отглеждат, образоват и полагат усилия да станат добри. Нашата религия посочва, че веднага след служенето към Аллах, идва задължението „уважение и добро отношение към родителите”. (вж. ел-Енам, 6:-151-153; ел-Исра, 17:-22-37). Пратеника ни посочва да се прави добро на родителите, повелява към тях да се предприемат най-красивите постъпки, които Аллах е отредил и изрежда сред най-големите грехове противопоставянето срещу тях (вж. Бухари, Едеб, 1).

Основните задължения на децата спрямо родителите са: Полагане на усилия за удовлетворяване на физическите и духовните им потребности. Осигуряване на доволна и спокойна жизнена среда.

В случаите, когато трябва да бъдат предупредени, да го правят без да се накърняват. Избягване уронването на достойнството им пред другите. Изпълняване на исканията им по въпроси, които не са забранени от религията. Оказване на помощ при изпълнението на ибадетите и извършваните от тях добри дела. Отправянето на молитви за тях, докато са живи и след като починат. Изпълнението на завещанието им след като починат и благотворителност в тяхно име. Извършване на всичко необходимо, което се счита за задължително или красиво от религията и обичаите.

Да помислим

Какви други задължения и отговорности могат да имат децата към техните родители? Обсъдете с приятелите си.

Задълженията и отговорностите на съпрузите един към друг

Те трябва да изпълняват задълженията и отговорностите си един към друг съобразно задачите в съответствие със семейната структура. За да бъдат отношенията между тях добри и здрави, е необходимо преди всичко да има любов, уважение, лоялност и доверие. Съпрузите трябва да си помагат един на друг с разбиране по въпросите като управление на семейството, посрещане на потребностите и решаване на проблемите.

Най-красивият пример относно задълженията и отговорностите на съпрузите е семейният живот на нашия Пратеник. Той никога не бил груб и не обиждал своите съпруги. Бил е изключително мил и нежен с тях и им е помагал във всяко отношение и е повелил: „Най-добрият сред вас е този, който е най-добър към своето семейство”. (Бухари, Едеб, 86) Нашата книга Коран-и Керим ни е дала следния съвет и препоръка: „И живейте с жените си, както подобава”. (ен-Ниса, 4:-19) Това е така, защото отношенията, базирани на страх, принуда, заплаха и груба сила нарушават семейното щастие. Тези недостатъци оказват влияние и върху децата и могат да станат причина те да израснат нещастни и с проблеми.

Да обсъдим заедно

Обсъдете примери, които показват как Пратеника ни е подхождал към съпругите си.

Задълженията и отговорностите на родителите към децата им

Отглеждането на децата е изключително важен и свещен дълг и отговорност на родителите. Децата са източник на радост и щастие за семейството. Едни от първостепенните задължения и отговорности на родителите е да осигурят прехраната им, да ги отгледат и възпитат по добре.

Първостепенна задача е удовлетворяването на потребностите на тялото на децата като храна, подслон, облекло и защита на здравето. Пратеника ни (с.а.с.) посочва, че сред изхарчените от човека за добро средства, най-много награда получава този, който е изхарчил за семейството си. Той посочва по следния начин колко погрешно е оставянето на семейството в беда.

„Достатъчно като грях за човек е да остави в окаяно състояние своето семейство.” (Ебу Давуд, Зекят, 45)

Физическото и психическото развитие на децата трябва да вървят заедно. Обичта и милосърдието, насочено към тях имат значителен принос за осигуряване на развитието им и в двете посоки. Пратеника ни е проявявал изключителна обич, топлота и милост към децата и внуците си, към всички деца; прегръщал ги е, шегувал се е с тях, прощавал е недостатъците им, дори е участвал в игрите им. Той е критикувал човека, който възприемал странно милосърдието му към тях: „Какво мога аз да направя, ако Аллах е премахнал милостта от сърцето ти”. (Бухари, Едеб, 18) При деца, лишени от обич, милосърдие и внимание на родители, се наблюдават проблеми като асоциалност и склонност към извършване на престъпление.

Образованието и възпитанието на детето е едно от водещите отговорности на семейството. Религиозното, моралното и професионалното образование на детето е много важна и трудна задача. Чрез доброто възпитание децата израстват подготвени по всеки въпрос и ще вървят със здрави и уверени стъпки към бъдещето си. Пратеника ни е подчертал значението на възпитанието (тербийе) на детето с думите:

„Никой баща не може да остави по-ценно завещание на своето дете от доброто възпитание.” (Тадж, V, 8)

Да помислим

Какво означава това – възпитанието на детето да бъде най-ценното наследство?

За детето възпитанието в семейството е от голямо значение. Първоначалното образование получено в семейството, оставя дълбоки белези в живота му. В деца, които растат в хармонична семейна среда се наблюдават положителни постъпки. Тази ситуация се проявява още повече в поведението, дори и след пълнолетието на детето. Затова биологичното родителство трябва да бъде допълнено с психологическо–възпитателно.

Сега е ваш ред

Посочете разликите между биологичното и психологическо–възпитателното родителство.

Родителите трябва да са добър пример за децата с постъпките си. Да се поставят на тяхното място и да се опитат да ги разберат. Трябва да им се даде възможността да играят да се насочват към образователни игри. Винаги да им се дава точна и последователна информация, като се избягват лъжите и измамите. Да им се помогне да правят разлика между доброто и злото, правилното и грешното, защото детето се учи на почтеност и честност в семейната среда. Детето не трябва да се оставя в среди, които не са подходящи за възрастта му.

Родителите не трябва да дискриминират момчето или момичето, а да обучат по най-добрия начин всичките си деца. Предоставените им материални и духовни възможности трябва да се разпределят в съответствие с принципа на равенството, да не се третира едното за сметка на другото. Този тип поведение може да урони обичта, уважението и доверието им към родителите и да стане причина за неразбирателството между тях и да наруши братската им връзка.

Задълженията и отговорностите към възрастните в семейството

В семейството, освен майката и бащата, има и други членове, към които имаме задължения и отговорности. Възрастните в семейството са преди всички нашите баба, дядо, брат и сестра, чичо, вуйчо, леля, вуйна. Те са братя и сестри на нашите майки и бащи и са на мястото на нашите родители. Трябва да показваме уважение и обич, да поддържаме взаимоотношенията си с тях и при необходимост да им се притечем веднага на помощ. Същите задължения и отговорности са валидни и за тях.

Необходимо е да изградим взаимоотношенията ни с възрастните в семейството в рамките на обичта, уважението и толерантността. Трябва да се опитваме да се възползваме от мненията и опита им, да вземаме под внимание напътствията им за добро и красиво. Когато пораснем и създадем нови семейства, да не забравяме добрините на възрастните в семейството, които са положили големи усилия за отглеждането ни. Трябва да ги посещаваме по различни поводи, когато са болни и здрави, да запазим връзката ни жива. Да ги подкрепяме, когато им е необходима помощ. Когато починат, да си спомняме с добро за тях, да посещаваме гробовете им. Това е наш религиозен, морален и човешки дълг и отговорност. Не бива да натъжаваме възрастните в семейството като ги оставяме сами. Трябва да имаме предвид, че един ден и ние ще бъдем в същото положение. Ако направим това, отношенията с възрастните в семейството ще продължат и ще се развиват в положителна посока.

Четиво

Обичта и уважението на Пратеника към възрастните в семейството

Отношението на Пратеника ни (с.а.с.) към възрастните в семейството е също най-добрият пример за нас. Той обичал и уважавал много възрастните в семейството и го показвал с делата си. Обичал и уважавал много своите майка, дядо, чичо и други роднини. Не можал да забрави цял живот майка си, която загубил в ранна възраст. При всяка възможност, посещавал нейния гроб, тъгувал и плачел. Чичо му Ебу Талиб правил много добрини за него, много го обичал, опитвал се да му помага във всяко негово начинание. Никога не го е разсърдил и накърнявал. В отговор на тези добрини на Ебу Талиб, той взел при себе си и отгледал братовчед си Хз. Али още от малък. Към чичо му Аббас и Хамза изпитвал специална обич. Когато загубил майка си, слугинята им Умму Еймен го приела със състраданието на майката и го предала на дядо му. През целия си живот той никога не забравил искрената й постъпка и винаги когато я виждал, се обръщал към нея с „майко”. Не липсвало и уважението и обичта му към дойката му Халиме. Един ден, когато дошла да го посети, Пейгамбера (с.а.с.) се обърнал към нея с: „мила мамо!”, станал и постлал черга на земята, за да седне, почерпил я и накрая я изпратил с подаръци.

Да помислим

Какви други задължения и отговорности може да имаме към възрастните в семейството?

5 Задълженията и отговорноститени спрямо близки, роднини, съседи и обществото

Нашата религия отдава голямо значение на поддържането на родствените връзки. Ние имаме морални задължения към роднините ни, които са част от нашето семейство. В хадисите на Пратеника ни (с.а.с.) и книгите ни за морал с понятието съла-и рахим се набляга върху необходимостта от поддържането на роднинските връзки. Необходимостта от родствената връзка в един кудси хадис е упомената по следния начин: „Аллах ще продължи вниманието си към раба, който поддържа родствените си връзки и ще прекъсне вниманието си към този, който изостави роднините си.” (Бухари, Едеб, 13) Пратеника ни отбелязва значението на родството със следните думи: ”Най-висшата от всички добродетели е да посетиш роднина, който е спрял да те посещава и да поддържащ връзката с него.” (Муснед, III, 438) В допълнение се подчертава, че посещаването между роднини увеличава препитанието (Бухари, Едеб, 12), че човек ще получи два пъти повече награда, когато предоставя материална помощ на роднини (Несаи, Зекят, 82). Дори и в един хадис тези, които прекратяват родствените си връзки, са посочени сред тези, които няма да влязат в рая (Бухари, Едеб, 11)

Наш религиозен и човешки дълг е да развиваме връзките ни с роднини в обич и уважение, да помагане на тези в беда, да ги посещаваме, да разменяме подаръци. Децата на нашите чичо, вуйчо, леля, вуйна са като наши братя и са близки и роднини.

След семейството и роднините ни най-близки до нас са съседите ни. С тях почти всеки ден се срещаме, сядаме заедно, разговаряме. Съседските отношения възникват в резултат на съвместния ни живот. За развитието на тези отношения в положителна посока има няколко правила, които трябва да бъдат следвани. Нашата религия иска от нас да изградим добри отношения със съседите и да се разбираме добре с тях. В Корана, Аллах ни заповядва да се отнасяме с добро към близкия и далечния съсед (вж. ен-Ниса, 4:-36). Пратеника ни наставлява никога да не накърняваме съседите, да се отнасяме добре и ни възпира от лошо поведение към тях (вж. Риязу’с-салихин, I, 342-343).

Ние имаме задължения и отговорности и към нашите съседи. Отношенията ни с тях трябва да се основават на обич и уважение. Трябва да сме усмихнати и приятелски настроени, да не ги нараняваме с думите и действията си, да споделяме тяхната радост и скръб. Когато се разболеят, да ги посещаваме и да им пожелаем бързо оздравяване, да присъстваме на погребенията им и да изкажем съболезнованията си. Да избягваме да ги смущаваме с шумотевици, да говорим високо и замърсяваме заобикалящата ни среда. Да им предоставяме назаем домашни инструменти, храна и напитки, които са им необходими и да си разменяме подаръци. Трябва да спечелим тяхната обич, уважение и похвали. Да им помагаме при решаване на материалните или духовните им проблеми.

Сега е ваш ред

Обяснете израза „Търси си съсед преди да си купиш къща.”

Човекът, който се определя и като социално същество, има задължения и отговорности към обществото, в което живее. За да създаде мирно и щастливо общество, той трябва да изгради заобикалящата го среда с обич, уважение, братство, доброта, справедливост и търпимост. Обществото се слива чрез обичта и просъществува чрез справедливостта. Хората, които се обичат помежду си, мислят за интересите и щастието на другия. Братството и приятелството като продукт на обичта създават съзнанието за социална солидарност. Общественият мир и помирение възникват в резултат на взаимоотношенията, основани на обич и братство. Когато индивидите в обществото полагат усилия за сдобряване и сдружаване, обществото се заздравява. Държавата и общността, създадени от Пратеника (с.а.с.), са съгласувани и интегрирани благодарение на обичта и братството.

Коранът е определил принципите, които регулират социалната среда и е поискал да се действа в съответствие с тях. Човекът трябва да създаде добър баланс между правата и свободите и отговорността си към заобикалящата го среда. Хората трябва да признаят съществуването на другия, да подхождат с уважение към него и да са скромни (Локман, 31:-18). Трябва да са честни и коректни един към друг, да не лъжат и да държат на думата си (ел-Джума, 61:-2; ел-Инсан, 76:-7). Трябва да се сдобряват, да не сеят развала, да са коректив (ен-Ниса, 4:-114). Нямащите в обществото да бъдат открити и да им се помага:

”Не ще се сдобиете с праведноста, додето не раздадете от онова, което обичате. А каквото и да раздадете, Аллах го знае.” (ел-Имран, 3:-92)

Да бъдеш милосърден, да помагаш в доброто и да противостоиш на злото, е обществена отговорност (ел-Маиде, 5:-2). В никакъв случай не трябва да се прибягва до залъгване и измама. (ел-Муттаффифин, 83:-1-3) Строго забранено е посягането на живота, имуществото (ел-Бакара, 2:-188), целомъдрието на хората. (ен-Ниса, 4:-93) Винаги да се спазва принципа на справедливост: ”Аллах повелява справедливост”. (ен-Нахл, 16:-90)

Пратеника ни (с.а.с.) напътства да имаме съзнанието за отговорност спрямо заобикалящата ни среда в обществото и е поставил това съзнание в рамката на вярата. В този контекст той виждал като необходимост на вярата дори и отстраняването на пречещ камък в средата на пътя (Бухари, Иман, 3). Негови думи обобщават отговорността на човека към обкръжаващата го среда:

„Който от вас види нещо порицано (според Исляма), нека го промени с ръка, а в случай че не може с ръка, то с език; а ако и така не може, то нека го промени със сърце (отделяйки се от мястото, където се извършва грехът), като това е най-слабата вяра.“ (Муслим, Иман, 78)

Спазването на човешките права е от нашите обществени задължения и отговорности. Начело на правата на човека стои правото на живот,който заслужава уважение и е неприкосновен. Човекът е длъжен да уважава както своя живот, така и този на другите. Той има право на защита на личността и достойнството си. Нашата религия ни повелява да се отнасяме с уважение към целомъдрието, честта и достойнството на хората. Трябва да се избягва накърняващото го отношение и поведение като присмех, обида, завист, клюкарстване, клеветене, оказване на натиск и мъчение. Трябва да се спазва принципа на защита на личния живот, който не бива да бъде разгласяван. Всяко човешко същество разполага със свободата на религията и съвестта. Категорично погрешно е да се прилага натиск върху хората, за да вярват в дадено нещо. Религията ни е забранила да се оказва натиск върху религиозните убеждения и съвестта. Индивидите в обществото трябва да са толерантни към вярата, мислите и убежденията на другия.

6 Задълженията и отговорностите към
заобикалящата ни среда

Човекът има задължения и отговорности към социалната среда, в която живее и от която се възползва. Този, който извършва деградиращи и разрушителни постъпки срещу околната среда, се сблъсква с големи трудности и проблеми и е в ущърб както за себе си, така и за другите. Това може да стигне до екологични проблеми, нарушаване на природния баланс и този на видовете. Нашата религия цели постигането на екологично съзнание и отговорност. Съзнанието за отговорност насочва човека към балансирано използване на всичко, което притежава. Екологичните проблеми нарушават съществуващия в природата баланс. Човекът е отговорен да съхрани природния баланс като най-малко продължаването на собствения му живот зависи от това. Опазването на околната среда е най-важната задача на цялото човечество. Влошаването и замърсяването й е резултат от отдалечаването и дегенерацията на универсалните морални ценности.

Да помислим

Защо трябва да обичаме природата и какво трябва да направим, за да я опазим?

Човекът трябва да изгради отношенията си с природната среда въз основа на обичта и приятелството. Природата е поверена на него и той е длъжен да опазва предоставената му природа. Няма право да използва несъзнателно, враждебно и вулгарно съществата във вселената защото вместо да служи на интересите му, тя ще започне да му вреди: „Разрухата по сушата и в морето се появи заради онова, което ръцете на хората сториха, за да ги накара Аллах да вкусят част от онова, което са извършили, и за да се покаят.” (ер-Рум, 30:-41)

Сега е ваш ред

Обяснете влиянието на грешките, допуснати от човека при природните бедствия.

Индивиди и общества останали безчувствени към околната среда, не действали със съзнанието за задължения и отговорност, са се изправяли пред големи бедствия, катастрофи и исторически разрушения. Хора, които не изпълняват задължението си по отношение на природната и социалната среда, ще дадат сметка пред Аллах за отговорността, която не са изпълнили.

7 Задълженията и отговорностите ни към държавата

Гражданите на една държава имат задължения и отговорности към нея, които трябва да се изпълняват. Държавата е социална и политическа структура, която предотвратява хората да се нараняват един друг, помирява и ги интегрира, осигурява справедливост и равенство в рамките на дадена правна система. Държавата е орган, който изготвя и упражнява мерките за вътрешната и външната защита и сигурност на страната от вражески атаки. Задачата на държавата е да осигурява обществения ред и живот в хармония, сигурност и спокойствие в обществото, да защитава религията на населението. Народът е длъжен да се подчинява на държавните управници, за да се реализират тези цели. Държавата се базира на осигуряването на обществения ред, животът на народа в единство и мир. Всеки е длъжен да спазва законите, за да се гарантира обществения ред.

Държавата е власт, авторитет и приемственост. В действителност, когато пристига в Медина, Пратеника ни (с.а.с.) при първа възможност извършва това структуриране и организира обществото под политическата си власт. Ето как Коранът посочва необходимостта от подчинение към управляващите обществото в рамките на определени правила и определена правна система:

„О, вярващи, покорявайте се на Аллах и се покорявайте на Пратеника и на удостоените с власт сред вас.” (ен-Ниса, 4:-59)

Пратеника ни също счита за уместно подчиняването на държавните управници, които ръководят обществените дела (Тирмизи, Джума, 81). Те са длъжни да положат всякакви усилия, за да спечелят обичта, уважението и подкрепата на народа без да пренебрегват справедливостта и правдата. Обществото е длъжно да предупреждава тези държавници и политици, които нарушават моралните и правови принципи като им отправя конструктивни и мирни критики в рамките на закона. Тази задача се пада основно на учените и интелектуалците. Обществото има задачата да избира и наблюдава управниците си. Правото за избор и избиране става по законен ред.

Плащането на данъци е задължение на гражданите, за да може държавата да изпълнява своите задължения. Обществото е длъжно да я подпомага в инвестициите, за повишаването на социалното и икономическото равнище. Защитата на имуществото й е важно морално задължение и отговорност. Социалната, икономическата и военната мощ на държавата правят индивидите силни и уважавани в страната и в чужбина. Съществуването на държавата означава обществото да продължи да живее в ред, мир и щастие.

Да помислим

Какви проблеми ще възникнат, ако не се изпълни задължението към държавата?

8 Професионалните ни отговорности

В обществения живот всеки има задача, която трябва да изпълни. В този смисъл хората придобиват професия според способностите и възможностите си. Всяка професия има специфични правила, основната задача е да са налице професионални познания и компетентност. Знаещият и квалифициран професионалист е основната сила, която може да осигури развитието на обществото. Хората са длъжни да придобият необходимите знания и умения, свързани с бизнеса, изкуството и търговията. Освен това трябва да се сдобият и с необходимите религиозни и етични познания, за да припечелват по хелял начин и да избягват харама.

Прилагането на професията с обич и присърце подобрява качеството на продуктите и допринася за развитието й. Необходимо е човек да узрее, да се специализира в нея и винаги да се развива. Подготвянето на кадри, които да продължат професията в рамките на връзката майстор-чирак е също професионална отговорност.

Професионално задължение и отговорност на занаятчиите е да извършват работата си по надлежен и красив начин, без залъгване и измама, защото това е религиозна и морална отговорност.

Тези, които произвеждат изгнили и некачествени продукти навреждат както на хората, така и на професиите си. Произведените невежо, некомпетентно и по непригоден начин продукти причиняват големи икономически загуби. В тази връзка, ислямският морал е отдал голямо значение на професионалните знания и компетентност, за да спечели доверието на хората във всеки един период мюсюлманската общност е предприемала различни мерки. Били създадени търговски и занаятчийски организации, принципи и правила. Проверяващите органи не позволявали безделието, а тези, които го проявявали били отстранявани от професията. И днес производителите се контролират посредством законите, те се опитват да спечелят доверието на потребителите с документи за контрол на качеството и гаранция. В допълнение, чрез асоциации за защита на правата на потребителите се полагат усилия те да не бъдат ощетявани.

Наред с правните и социални санкции, нашата религия, със своя модел за добродетелен човек, е предприела действия срещу грешните постъпки. Съзнанието за професионална отговорност може да се изгради само в този модел. Добродетелният човек се отнася с искрено уважение към Аллах, с обич от сърце към хората.

Именно тази е добродетелта, която поддържа социалната и правна система. С посланието, което са донесли пратениците са се опитвали да създадат баланс в материалните и морални структури на човечеството. Те били модел за подражание и за професионалистите били приемани за първите предводители на различните професии.

Да проучим - да научим

Кои пророци се считат като основоположници на професиите си?

9 Правилата за добри обноски

Правилата, които са установени и приети в едно общество, превърнали се в обичаи, се наричат правила за добри обноски, правила на етикета. Човекът се научава да живее в обществото чрез тях. Придържането към правилата на етикецията е едно от важните ни обществени задължения и отговорности, които трябва да се следват. Подредени, хармонични и общи действия в обществото възникват само при съобразяване с тях. Тези правила имат ефективна, конструктивна и стимулираща роля в опазването на природната и социалната среда.

Правилата за добри обноски нямат силата на писаните закони. Тези, които ги спазват биват похвалени, а неспазващите и нарушаващите ги – порицавани и се определят като невъзпитани. Трябва да се избягват постъпките, които нарушават обществения ред, които правят труден живота ни. Трябва да се покаже старание при спазване на правилата, свързани с обществения морал, етикета и учтивостта на обществени места като обществения транспорт, джамии, училища, зали, хотели, ресторанти, места за паркиране, улици и така нататък. Правилата за добри обноски са неизменна част от нашата религиозна култура и неразделна част от нашето образование.

Правилата за добри обноски се оформят в съответствие с традициите и културните ценности на всяко общество. Въпреки че в основата си са едни и същи, правилата на етикета не са еднакви във всички общества, има насоки и форми, които си приличат и различават. Правилата за движение, общественият морал и здравеопазването имат универсален характер. При срещите, разговорите, угощението и ибадета с джемаат надделяват регионалните правила.

Сега е ваш ред

Избройте правилата за добри обноски, които знаете.

Нашата религия поставя акцент върху това хората да са в добри отношения помежду си, да съжителстват добре. Моралните и правови правила също имат за цел хората да живеят хубаво без да си вредят един на друг и да се подкрепят взаимно. Установяването на съжителството в едно общество зависи от взаимната обич, уважение, откровеност, смирение, благост, изтънченост, добронамереност и милосърдие на индивидите. В Корана има наставления за отношенията между хората, важни примерни правила за етикет. Един от тях гласи: ”О, вярващи, не влизайте в домове, освен в собствените си, докато не поискате разрешение и не поздравите обитателите им...!” (ен-Нур, 24:-27)

Да проучим - да научим

Прочетете айет от Корана, който подчертава правилата за етикета.

ОБОБЩЕНИЕ НА РАЗДЕЛА

Ние имаме индивидуални и обществени задължения и отговорности. Отговорността е термин, който има религиозни и морални измерения. Задълженията и отговорностите ни към Аллах, Пратеника ни (с.а.с.) и самите нас са индивидуални и се отразяват на обществото. Основен дълг на всеки човек е да вярва в Аллах, да Му служи и да се подчинява на Неговия Пратеник. Човекът е длъжен да удовлетворява своите физически и духовни потребности като защита на живота, прехрана, подслон, мислене, вярване и така нататък.

Човекът има обществени задължения и отговорности – на децата към техните родители, на съпрузите помежду им, на родителите към децата им, към възрастните в семейството, между членовете му. Религията ни е повелила социалния живот за човека и е определила правилата, които да бъдат следвани.

Трябва да изградим нашите обществени взаимоотношения по един здрав, балансиран и положителен начин. За тази цел трябва да изпълним както подобава задълженията и отговорностите ни към най-близките роднини, съседи, обществото, заобикалящата ни среда и държавата. Едно от задълженията ни към обществото е да извършваме работата си, по най-добрия начин и да изпълним професионалната си отговорност. Не трябва да забравяме, че е необходимо да следваме правилата на етикета, приети и установили се в обществото, при формирането и развитието в добра насока на обществените взаимоотношения.

ДА ПРЕГОВОРИМ РАЗДЕЛА

1. Избройте кои са нашите индивидуални и социални задължения и отговорности.

2. Посочете по един айет с нашите задължения и отговорности към Аллах и Пратеника ни.

3. Защо трябва да изпълним задълженията и отговорностите си спрямо себе си?

4. Какви са задълженията и отговорностите на децата към родителите им?

5. Опишете значимостта на изпълнението на задълженията на родителите към децата им.

6. Какви проблеми могат да възникнат, ако съпрузите не изпълнят задълженията и отговорностите си един към друг?

7. Защо трябва да сме в разбирателство със съседите ни? Моля, обяснете.

8. Какви са нашите задължения и отговорности към обществото? Моля, избройте.

9. Какво печелим и какво губим с изпълнението на задълженията и отговорностите си към околната среда? Моля, обсъдете с вашите приятели.

10. Какви са задълженията и отговорностите ни към държавата?

11. Какви са професионалните ни отговорности? Моля, обяснете.

12. Моля, избройте правилата за добри обноски.

ТЕСТ

1. Кое от долупосочените дава точна информация относно правилата за добри обноски?

A) Законите определят правилата за добри обноски.

Б) Законите наказват тези, които не ги спазват.

В) Правилата на етикецията са едни и същи във всяко общество, те не се променят.

Г) Обществото приема и контролира правилата.

2. Кое от долупосочените не означава преки задължения и отговорности спрямо себе си?

A) Защита на тялото

Б) Защита на здравия разум

В) Защита на умствените и духовни качества

Г) Защита на околната среда

3. Кое от долупосочените е най-добрата особеност, която родителите могат да предадат на детето си като тяхно задължение и отговорност?

A) Професия

Б) Добро образование

В) Красив морал

Г) Чест и слава

4. Кое от долупосочените не е от нашите професионални задължения и отговорности?

A) Съобразяване с професионалната специализация

Б) Защита правата на потребителите

В) Чувствителност към качеството

Г) Несподеляне на тънкостите на професията на съдружниците си

VI

РАЗДЕЛ

Обичта в ислямския
морал

1. Обичта към Аллах

2. Обичта към Пейгамбера

3. Обичта към хората

4. Обичта към родителите

5. Обичта към животните и околната среда

6. Мъченичеството и ветеранството (шехид и гази)

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

Обичта е една от фундаменталните движещи сили, която насочва нашите дела. В тази част, в която се обсъжда обичта в ислямския морал, първо е разгледана обичта към Аллах и към Пейгамбера. После е обяснена обичта към другите същества. След като са разгледани особеностите на обичта към хората и родителите като такива от основната обич на човека, са разгледани и обичта към другите живи същества. В този контекст е обсъдена обичта към животните и околната среда. В раздела са разгледани и мъченичеството и ветеранството.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

В края на раздела се цели:

1. Да обяснявате значението на обичта в ислямския ахляк

- да поясните особеностите на обичта към Аллах

- ролята на моралните постъпки относно обичта към Аллах

- да посочвате примерни постъпки за обичта към Аллах

2. Да обяснявате значението на обичта към Пейгамбера

- ролята на моралните постъпки относно обичта към Пейгамбера

- да посочвате примерни постъпки за обичта към Пейгамбера

3. Да обяснявате значението на обичта към хората

- ролята на моралните постъпки относно обичта към хората

- да давате примери от обкръжението ви за обичта към хората

- да се стремите да обичате хората

4. Да обяснявате значението на обичта към родителите

- обичта към родителите за комуникацията в рамките на семейството

- да давате примери от обкръжението ви за обичта към родителите

- да извършвате постъпки за обичта към родителите

5. Да обяснявате значението на обичта към животните и околната среда

- ролята на моралните постъпки за обичта към животните и околната среда

- да давате примери от обкръжението ви за обичта към животните и околната среда

- да се стремите да обичате животните и околната среда

6. Да определяте понятията за шехид и гази (мъченик и ветеран)

- значението на шехид и гази

- да давате примери за шехид и гази от историята на исляма

- как да показваме обичта си към шехидите и газиите

- да почувствате обич към шехидите и газиите

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

1. Първо, прочетете и се опитайте да го разберете.

2. Мислете постоянно дали сте постигнали целите, поставени в началото. Прочетете отново темите, ако мислите, че не сте ги разбрали.

3. Изпълнете непременно дейностите по изследване и проучване.

1 Обичта към Аллах

Значението на обичта в ислямския ахляк е изключително голямо. Тя е чувството за близост и обвързаност към нещо или човек. Обичта е движещата сила на много постъпки, в нея има интерес и обвързаност. Всички ние имаме необходимост да обичаме и да бъдем обичани. Живите същества се развиват и стават по-добри с обичта тъй като тя дава щастие и спокойствие, и е източника на живота за живите същества.

Обичта е дар от Аллах за хората, един от източниците на вярването. Тя е доказателство за съществуването на Аллах. „И от Неговите знамения е, че сътвори за вас съпруги от самите вас, за да намерите спокойствие при тях, и стори помежду ви любов и милост. В това има знамения за хора мислещи.” (ер-Рум, 30:-21)

ОБИЧТА

Обичта кара човека да служи.

Обичта издига посевите през пролетта.

Обичта засажда дърветата в горите.

Обичта изпъва лъка на смелостта.

Обичта изгражда пътища, пълни кладенци,

Обичта помага на учения в науката.

Обичта тъче килим за красотата.

Обичта изприда вълната.

Обичта вплита перлите в дантелата.

Обичта размразява сърцето за любов.

Обичта кара поетите да пишат стихове.

Обичта е мастилото за писалката.

Мустафа Рухани

Да обсъдим

До какво според стихотворението води обичта? Защо? Обсъдете.

Аллах обича много създанията си. Това е посочено в Корана по следния начин: ”И молете за опрощение вашия Господ, и се покайте пред Него! Моят Господ е милосърден, любещ.” (Худ, 11:-90). Един ден при Пратеника (с.а.с.) дойдоха някои хора. Сред тях имаше и жена. Беше изгубила детето си и го търсеше. След като намери детето си, веднага го прегърна. Виждайки тази голяма обич и състрадание Пратеника ни (с.а.с.) попита: „Тази жена би ли искала детето й да го сполети някоя беда?”. Намиращите се в непосредствена близост до Пратеника казаха: ”Не, не би искала”. Тогава Пратеника каза: ”Ето, Аллах е по-милостив и по-състрадателен към своите раби, отколкото обичта и състрадателността на тази жена към своето дете.” (Бухари, Едеб, 18). Аллах обича благодетелните (ел-Бакара, 2:-195), каещите се и пречистващите се (ел-Бакара, 2:-222), богобоязливите (Ал-и Имран, 3:-76), търпеливите (Ал-и Имран, 3:-146).

Да обсъдим заедно

Защо ги обича Аллах? Обсъдете.

Сътворяването и поддържането на живота е обич. Създаването на живите вещества от Аллах, предоставянето на необходимата им среда е показател за Неговата обич. Например, едно от имената на Аллах е Рахман, а друго – Рахим. Ние трябва да обичаме нашия Създател, който ни обича и ни е благословил с различни дарове.

Да обсъдим заедно

Кои неща могат да са показателите за обичта на Аллах към тварите си? Обсъдете.

Да проучим - да научим

Какво означават имената „Рахман и Рахим”? Има ли други имена на Аллах, които показват обичта Му? Проучете.

ОБИЧТА НА АЛЛАХ

Кой изкарва рано сутринта

слънцето, което дава светлина на света ни?

Изложено през морета през нощта,

Кой изкарва луната?

Кой облича в зеленина фиданките,

който мислим, че е сух през зимата?

Славей пее, направил си гнездо в гората –

кой ли му дава този глас?

Чувството на обич на майката.

Лечебният й за душата глас.

Чувството за праведност на сърцето ни.

Кой е даващият тези добрини?

Аляаддин Гьовса

Да обсъдим заедно

Кой е даващият всички тези неща? Защо ги дава? Обсъдете.

Едно от най-красивите чувства, които Аллах е дал на човека, е обичта. Според нашата религия Аллах е този, който реално трябва да се обича. Аллах, който е милостив към сътворените от него същества, е най-достоен да бъде обичан и единствен в реалния смисъл на думата, който да бъде обичан. Наш основен дълг е да обичаме Аллах, да Му служим, да вършим добри дела.

Мюсюлманите обичат Аллах, и Аллах обича тях. Това е посочено в Корана: ”... Аллах ще доведе хора, които обича и те ще Го обичат...” (ел-Маиде, 5:-54) може да изразим нашата обич към Аллах като се отнасяме добре с Неговите създания и Му служим. Аллах е създал всички същества с обич и грижа. Ние показваме нашата обич като защитаваме създадените с обич и грижа от Аллах създания и сме полезни за тях. Начинът, по който да станем вярващи в истинския смисъл, минава през „обичта заради Аллах”, извършване на нашите дела за спечелване на Неговото задоволство.

Сега е ваш ред

Какво означава „Обич заради Аллах”? Моля, обяснете.

2 Обичта към Пейгамбера (с.а.с.)

Обичта към него (с.а.с.) е свързана с обичта към Аллах. Този, който обича Аллах, обича и Неговия Пратеник. Ние показваме уважение и обич към Пейгамбера Хз. Мухаммед (с.а.с.) защото е Пратеник на Аллах.

„Кажи: “Ако обичате Аллах, последвайте ме! И Аллах ще ви обикне, и ще опрости греховете ви. Аллах е опрощаващ, милосърден.” (ел-Имран, 3:-31)

Сега е ваш ред

Защо спечелва обичта на Аллах този, който обича и следва Пейгамбера? Моля, обяснете.

Аллах е изпратил посланията си до хората чрез пророците, които са обичани раби и пратеници на Аллах. Те са полагали усилия, за да предадат и разпространят сред хората посланията на Аллах, спасението и щастието на хората. Изпитали са много проблеми и са издържали на трудностите по този път. Ние научаваме религията си чрез нашия Пейгамбер. Предупреждаването на хората от пратениците, ролята им на пътеводители, за да намерят правилния път, е индикатор за тяхната обич. Пратеника ни е изпратен като милост за световете. Ето как в Корана Аллах изразява обичта на Пратеника ни към нас:

„Дойде вече Пратеник при вас измежду вас самите. Тежко е за него вашето затруднение, загрижен е за вас, към вярващите е състрадателен, милосърден..” (ет-Тевбе, 9:-128)

Да обсъдим заедно

Може ли да се счита за индикатор на обичта на пратениците към хората да им са предават посланията на Аллах? Защо? Обсъдете.

Пророците (пейгамберите) са пример за нас, които Аллах е избрал да бъдат посланици. Ето как в Корана се изразява, че Хз. Мухаммед (с.а.с.) е пример за хората:

„... ти насочваш към правия път ...” (еш-Шура, 42:-52). „О, Пророче, Ние те изпратихме като свидетел, благовестител и предупредител, и зовящ към Аллах с Неговото позволение, и като озаряващ светилник.” (ел-Ахзаб, 33:-45-46)

Ето защо Всемогъщият Аллах иска от нас да вземем за пример Неговия обичан посланик.

„Посланика на Аллах е прекрасен образец за вас за всеки, който се надява на Аллах и на сетния ден, и често споменава Аллах.” (ел-Ахзаб, 33:-21)

Начинът на живот на Хазрети Мухаммед (с.а.с.), неговият сюннет е пример за нас.

Да обсъдим заедно

Какво означава Хз. Мухаммед да е пример за нас? Обсъдете.

Нашето основно задължение е да опознаем, разберем и научим начина на живот на Пейгамбера ни, който е най-красивият модел за нас. Така можем да покажем любовта ни към него. От една страна, трябва да го обичаме, а от друга – да се опитаме да спечелим неговата обич. Ние трябва да се стремим да водим начин на живот, който да му се хареса. От най-ранните дни на исляма, вярващите са изразявали обичта си към Пейгамбера по различни начини.

ПОЕМА

Дошлите на твоя праг, о, Мухаммед,

- отдалече, отблизо –

Върнаха се вярващи от твоята врата…

Бесмелето беше благодатта на хляба ни

Заветна общност и на двата свята

беше общността на Мухаммед…

Гълъбите

нека кацнат пак на первазите

Да се смесят с „ху – ху”

Молитвите – Амин!

Свята нощ е:

нека прозвучат Фатиха и Ясин…

…

Нека прелива от сърцата

пак вярата!

Ътри¹ да композира текбира си;

Евлиите да четат Коран…

И да множи със светлината на зрението си Корана

Кайъшзаде Османците² …

Поемата ти да напише Галиб³, мевлидът

Сюлейман⁴ …

С колоните, арките и куполите

да се върне обратно Синан⁵ …

Истината да порази възнамеряващите

да кланят дженазе намаз!

Съвестта преди да е осакатена,

о, Мухаммед!

Ела с добро, ела с красота

към синовете на Адем…

Ела... О, Мухаммед

Пролет е...

Скрити зад устни

имаме „амин”...

Ела...Сякаш се връщаш от хадж.

Ела... Сякаш слизаш от мирадж.

Чакаме те от години!

Ариф Нихат Асия

1. Бухуризаде Мустафа Ътри (1640-1712): роден и починал в Истанбул – известен турски композитор.

2. Кайъшзаде Хафъз Осман: известен турски калиграф (хаттат), починал в Истанбул през 1894 г.

3. Шейх Галиб (1757-1799): роден и починал в Истанбул – известен турски поет и суфи. Прочут е с творбата си „Хюсн-ю ашк“ [Красота и любов] и с поемата, възхваляваща Пейгамбера ни Хз. Мухаммед (с.а.с.)

4. Сюлейман Челеби (1351-1422) през 1399 год. е назначен от османския султан Йълдъръм Байезид за имам на централната джамия в гр. Бурса – Улу Джамии. Автор е на прочутата поема „Мевлид” на което оригиналното заглавие е „Весилетун-неджат“[Посредничество за спасение].

5. Мимар Синан (1489-1588) е турски архитект и инженер, смятан за най-значимия строител в историята на османската архитектура. Бил е главен архитект на империята по времето на три османски владетели. Сред проектираните и построени от Синан повече от 300 сгради се отличават джамиите Сюлеймание в Истанбул, най-известната му работа, и Селимие в Едирне, смятана за негов шедьовър.

Да обсъдим заедно

Как се разкрива обичта към Пейгамбера в горното стихотворение? Обсъдете.

Да обсъдим заедно

Какво правят хората около вас, за да спечелят обичта на Пейгамбера? Обсъдете.

3 Обичта към хората

Според нашата религия човекът заслужава обичта, тъй като е раб на Аллах и е създаден по превъзходен начин.

„Ние сътворихме човека с превъзходен облик.” (ет-Тин, 95:-4)

„Който не е милостив към хората и Аллах няма да бъде милостив към него.” (Муслим, Федаил, 66)

Сега е ваш ред

Обяснете израза „Обичта произвежда обич.”

Между обичта към хората и този към Аллах има връзка. Един от начините за изразяване на обичта към Аллах е да се помогнем на хората, които Той е създал, да се смилим над тях. Тази ситуация се обяснява в един хадис както следва:

„В съдния ден Аллах ще повели: ”О, сине на Адем! Аз бях болен, ти не ме посети.” Рабът ще каже: ”О, Аллах мой, как да те посетя, Ти си Господарят на световете?” Всемогъщият Аллах ще каже: ”Не знаеше ли, че, моят раб беше болен, но ти не го посети? Ако беше го посетил, щеше да ме откриеш до него?”

Всемогъщият Аллах ще каже: ”О, сине на Адем, аз поисках храна от теб, но ти не ме нахрани!” Рабът ще каже: „О, Аллах мой, как мога да те нахраня, Ти си Господарят на световете?” Всемогъщият Аллах ще каже: ”Моят раб искаше храна от теб. Ти не го нахрани. Не знаеше ли, че ако му беше дал храна, това щеше да бъде видяно от моя страна...”

Всемогъщият Аллах ще каже: ”О, сине на Адем! Исках вода от теб, ти не ми даде!” Рабът ще каже: ”О, Аллах мой, как да ти дам вода, Ти си Господарят на световете!”

Всемогъщият ще каже: „Моят раб поиска вода от теб. Ти не му даде вода. Не знаеше ли, че ако беше му дал вода, това щеше да бъде видяно от моя страна..!” (Муслим, Бир, 43)

Да обсъдим заедно

Кои индикатори на обичта към Аллах се споменават в хадиса по-горе? Обсъдете.

Сега е ваш ред

Обяснете израза „Обичаме създадения заради Създателя.”

Нашата религия наставлява всички хора като цяло и в частност мюсюлманите да са братя и да се обичат един друг.

„Не враждувайте един с друг, не си завиждайте един на друг, не си обръщайте гръб. O, раби на Аллах, бъдете братя.” (Бухари, Едеб, 57)

Едно от изискванията на вярата е и обичта към хората.

„Никой от вас няма да е (истински) повярвал, докато не пожелае за своя (вярващ) брат това, което желае за себе си.” (Бухари, Иман, 7) „Кълна се в Аллах, че няма да влезете в дженнета, докато не повярвате, а няма да сте повярвали, докато (наистина) не се заобичате един друг. Да ви съобщя ли това, което да заобичате, когато го направите? Разпространете селяма между вас.” (Муслим, Иман, 93)

Един от най-важните показатели на обичта е удовлетворяване на потребностите на хората, правене на всичко възможно за избавянето им от проблемите и трудностите. Пейгамбера ни (с.а.с.) повелява:

„Който удовлетвори потребност на своя (вярващ) брат, Аллах ще удовлетвори негова. Който премахне трудност на мюсюлманина, Аллах ще премахне една от неговите трудности в съдния ден. Който покрие недостатък на мюсюлманина, Аллах ще покрие негов недостатък в съдния ден.” (Бухари, Мезалим, 3)

Обичта е чувство, което колкото повече се разпространява, толкова повече свързва хората. Това състояние се изразява в един хадис:

„Ще намериш вярващите, отнасящи се с милост, любов и състрадание един към друг, като едно тяло: ако един орган от него се разболее, останалата част от тялото страда от безсъние и температура.” (Бухари, Едеб, 19)

Сега е ваш ред

Обяснете понятията „братство между хората”, ”братство между вярващите”.

Сега е ваш ред

В горните хадиси се казва как да се постигне братството. Моля, обяснете.

4 Обичта към родителите

Една важна част от живота ни преминава в семейството. Ние научаваме много неща от него. Семейството ни има голямо значение за нашето развитие, израстване и подготовка за живота. Семейството се състои от родители и деца.

Религията ни му отдава голямо значение. Наставлява в него да се създаде атмосфера на обич, щастие, състрадание и спокойствие. Всички негови членове имат задължения в създаването на такава среда.

Да обсъдим заедно

Какви задължения имат членовете на семейството в създаването на щастлива и спокойна обстановка на обич? Обсъдете.

Родителите са в основата на семейството. Те полагат големи усилия за създаването му, неговото продължаване и развитие.

„И повелихме на човека да се отнася добре с родителите си... Носи го майка му в слабост връз слабост и го отбива в две години. Бъди признателен на Мен и на родителите си! Завръщането е при Мен.” (Локман, 31/14)

„И повелихме на човека да се отнася добре с родителите си.” (ел-Ахкяф, 46:-15).

Четиво

ДЕТЕТО, КОЕТО ДОШЛО В СВЕТА

Имало едно време едно момче, което се е приготвяло да дойде в света.

- О, Аллах, казаха ми, че утре ще ме изпратиш до едно място, наречено „свят”. Но аз съм толкова малък и безпомощен, как ще живея там – казало то.

Детето чуло глас:

- Измежду всички ангели избрах някои за теб, те ще те чакат и ще те защитават. Така ще бъдеш щастлив с тяхната обич.

- Добре, но как ще ги разбера, аз не знам техния език?

- Те ще ти кажат най-сладките и най-красиви думи, които можеш да чуеш на света. Те с обич ще те научат да говориш.

- Добре, но какво ще направя, ако искам да говоря с Теб?

- Моите ангели ще те научат как да разтваряш ръцете си и как да стигнеш пътя до мен.

- Чух, че имало и лоши в света, кой ще ме защити от тях?

- Те ще те защитят от всякакви опасности, дори и с цената на собствения си живот.

На детето му минал още един въпрос през ума: Добре, а кой ще ме посрещне в света?

- Ти ще наречеш „мамо” ангела, който ще те посрещне в света.

Да обсъдим заедно

Какво жертват родителите за децата си? Обсъдете.

Майкките и бащите ни показват голяма обич и състрадание към нас. Те полагат големи усилия за израстването и развитието ни. Стремят се да станем добри хора. В замяна на това очакват от нас единствено обич. Всемогъщият Аллах иска от нас да покажем обич и състрадание към тъх.

„И от милосърдие спусни за тях крилото на смирението и кажи: “Аллах мой, помилвай ги, както и те ме отгледаха от малък.” (ел-Исра, 17:-24).

Пейгамбера ни (с.а.с.) повелява:

„Задоволството на Аллах е в задоволството на родителите”. (Тирмизи, Бирр, 3)

Четиво

РАВНОСТОЙНОСТТА НА ОБИЧТА

Мерйем Джерен била малко момиче първокласничка. Току-що се научила да чете. Един ден, когато прочела статията във вестника, озаглавена ”Всяка услуга се заплаща”, си помислила: ”Аз върша някои работи у нас. Така че трябва да получавам възнаграждение за това.” И започнала да прави списък на работите и заплащането:

Изхвърляне на сметта

Купуване на хляб

Помагане в къщната работа…

Направила малко намаление и решила дневното възнаграждение да бъде 2 лв. Очите й блестяли, когато поставила списъка в чантата на майка си.

На следващия ден на нощното си шкафче открила 5 лв. заедно с малък лист. На него подобно на изготвения от нея списък, майка й написала:

„Скъпа дъще!

Равностойността на това да те родя с цената на живота си, да се лиша от сън в продължение на много години, да те изхраня с голяма трудност, е единствено твоята обич и целувка на бузата ти. Похарчи със здраве парите, които си спечелила...”

Да обсъдим заедно

Имайки предвид горния текст, поговорете за това каква може да бъде равностойността на обичта и как да бъде изразена.

Да обсъдим заедно

Какво са жертвали родителите ни за нас? Обсъдете.

Сега е ваш ред

Обяснете смисъла на хадиса „Раят е под краката на майките.” (Несаи, Джихад, 6).

Ние трябва да обичаме и уважаваме родителите си. Със саможертвата, която са направили за нас, те са тези, които най-много заслужават тази обич. Един човек попитал нашия Пейгамбер: ”На кого да сторя добро?” Пейгамбера отговорил: ”На майка ти, след това отново на нея, после пак на нея направи добро.” Човекът попитал: ”А след нея на кого?” Пейгамбера отвърнал: ”Направи добро на баща си”. (Ебу Давуд, Едеб, 129, 5141) И Пейгамбера ни винаги е показвал обич и уважение към майка си и дойката. През целия си живот не е забравил майка си, която загубил в ранна възраст, от време на време посещавал гроба й, преживявал е трогателни моменти.

Да обсъдим заедно

Как може да покажем обичта и уважението си към родителите си? Обсъдете.

Родителите са длъжни да посадят обичта в семейството. Те трябва да обичат децата си, да я изразяват към тях. Пейгамбера (с.а.с.) е казал на този, който възприемал странно милосърдието му към децата: ”Какво мога аз да направя, ако Аллах е премахнал милостта от сърцето ти” (Бухари, Едеб, 18). Също така Пейгамберра ни е казал „Този, който не е милостив към малките ни и няма уважение към големите ни не е от нас.” (Тирмизи, Бирр, 15) Той обичал както своите деца, така и другите. Играел с внуците си Хасан и Хюсеин.

Да обсъдим заедно

Как родителите показват обичта към децата си? Обсъдете.

Родителите са отговорни да отгледат, развият и възпитат децата си. Тъй като семейството е в основата на обществото, тук същевременно се поставя ядрото за създаване и на други семейства. Образованието, получено в семейството влияе върху индивида през целия му живот. Пейгамбера ни (с.а.с.) е повелил:

„Никой баща не може да даде по-добър подарък на своето дете от доброто възпитание.” (Тирмизи, Бирр, 33)

Да обсъдим заедно

Какво трябва да направим, за да образоваме нашите деца? Как да създадем семейна атмосфера. Обсъдете.

5 Обичта към животните и околната среда

Ние живеем в една и съща среда с живите и неживи същества, споделяме една и съща вселена. Ето защо трябва да се отнасяме с обич и милост към различните същества като животни и растения.

Религията ни препоръчва да действаме състрадателно към всички живи същества. Аллах е създал животните за хората.

„Нима не виждат, че измежду онова, което Ние сътворихме за тях, създадохме добитък, а те го владеят?” (Йа син, 36:-71) ”И Който сътвори всички видове, и направи за вас от корабите и от добитъка онова, с което пътувате, за да се настанявате на гърбовете им и да споменавате благодатта на вашия Аллах, щом се настаните върху тях, и да казвате: “Пречист е Онзи, Който подчини това на нас! Ние сме неспособни за това.” (ез-Зухруф, 43:-12-13)

Да обсъдим заедно

Какъв принос имат животните за хората? Обсъдете.

Не трябва да сме жестоки към животните, създадени за нас в заобикалящата ни среда и да ги защитаваме. Трябва да ни е ясно, че и те имат право да живеят. Един ден Пейгамбера (с.а.с.) разказал на приятелите си следната случка ”... Един мъж ожаднял много, докато вървял по пътя. Натъкнал се на кладенец. Слязъл и утолил жаждата си. След като излязъл от кладенеца, видял куче, което ближело мократа пръст. Казал си: „И това куче е зажадняло много” и слязъл отново в кладенеца. Напълнил обувката си с вода, излязъл от кладенеца и дал на кучето да пие. Аллах останал доволен от постъпката му.”

Някои от тези, които били в близост до Пейгамбера попитали: ”О, Пратенико на Аллах! Нима има награда и за доброто, сторено на животните?” Пейгамбера отвърнал: ”Да, има награда за всяко добро дело, което правите.” (Бухари, Едеб, 27, Ширб, 9)

Да обсъдим заедно

Как можем да покажем обичта си към животните в заобикалящата ни среда? Обсъдете.

Има хора, които вършат добро за животните, но има и такива, които вършат зло и ги угнетяват. Не трябва да сме жестоки към тях. Пейгамбера ни осведомява, че този, който остави гладен котката си и причини смъртта й, ще бъде наказан в отвъдния свят. (Бухари, Бед’ул Халк, 17)

Да обсъдим

Как можем да предотвратим лошите постъпки към животните? Обсъдете.

Индикатор за обичта към Аллах е да обичаме също и Неговите създания. Така ще покажем нашата обич към Аллах. Ако обичаме създанията и работим за тяхното добро, Аллах също ще ни обича. Ето защо трябва да сме добри към всички същества.

„Аллах ще бъде милостив към милосърдните.” (Тирмизи, Бирр, 16)

Да обсъдим заедно

Защо обичайки животните и околната среда, обичаме Аллах? Обсъдете.

Създадената с баланс и ред околна среда, в която живеем, е благодат от Аллах. Трябва да сме благодарни на Създателя, че ги е създал и да ги използваме без да разхищаваме.

„И положи Той земята за тварите. На нея има плодове и палми с обвити гроздове, и зърно с плява, и уханни растения. Та кои блага на вашия Аллах взимате за лъжа?” (ер-Рахман, 55:-10-13)

„Той е, Който подчини за вас земята, затова ходете из нейните краища и яжте от Неговото препитание! При Него е завръщането.” (ел-Мулк, 67:-15)

Сега е ваш ред

Обяснете израза „Околната среда е благодат за нас.”

Може да покажем любовта си към околната среда чрез опазването и подобряването й. Усилията, които полагаме за разкрасяването й, допринасят за развитието и на другите живи същества. Например, засадените дървета осигуряват потребностите от подслон и храна на другите животни. Ето защо Пратеника ни казва:

„Засадeното дърво или посятата пшеница от един мюсюлманин, която животни и птици ядат, са садака за него.” (Бухари, Едеб, 27)

Да обсъдим заедно

Защо нещата, споменати в хадиса, са садака? Обсъдете.

Човекът трябва да разкраси околната среда, в която се намира. Следните думи на Пейгамбера (с.а.с.) открояват своя смисъл:

„В началото на къяметския ден, ако някой от вас има палмово дръвче в ръката си и ако може да го посади преди да е дошъл края на света, непременно да го посади, да не го оставя.” (Бухари, Едебул-Муфред, 168)

Как можем да предотвратим лошите постъпки към животните? Обсъдете.

Да обсъдим

Какви са дейностите по залесяване и борбата с ерозията около вас? Как може да допринесете за тях? Обсъдете.

Наше задължение като мюсюлмани е да защитим околната среда и света, в който живеем. Свидетели сме как в нашия свят започват да се появяват различни дисбаланси, които заплашват живота на всички същества. Всемогъщият Аллах казва в Корана:

„Разрухата по сушата и в морето се появи заради онова, което ръцете на хората сториха, за да ги накара Той да вкусят част от (зло), което са извършили, и за да се покаят.” (ер-Рум, 30/41)

Да обсъдим заедно

Какви са дисбалансите в света и около вас? Поговорете за факторите, които са довели до появата им.

Как можем да предотвратим лошите постъпки към животните? Обсъдете.

Да обсъдим

Обсъдете какво може да се направи, за да се отстранят дисбалансите.

6 Мъченичеството и ветеранството (Шехид и Гази)

Ценностите като родина и знаме имат много важно място в живота на една нация. Нациите от време на време могат да защитят страната и знамето си, да противодействат на насочилите се атаки срещу тях. Закрилата и защитата на родината е патриотизъм.

Да обсъдим заедно

В какви ситуации трябва да се защитава родината? Обсъдете.

Всички граждани с радост изпълняват задълженията си за запазване на независимостта при нападение срещу родината и националните ценности. Именно тук се спечелват най-високите рангове на мъченичеството и ветеранството.

Мъченичеството (шехид) и ветеранството (гази) са едни от най-възвишените рангове, които човекът може да получи. Шехидите в Корана са упоменати заедно с пратениците, праведниците и добродетелните.

„Които се покоряват на Аллах и на Пратеника, те са с онези, които Аллах е дарил: пророците, всеправдивите, жертващите се за вярата и благочестивите. Колко добри са те за другари.” (ен-Ниса, 4:-69) ”И не наричайте “мъртви” убитите по пътя на Аллах! Не, живи са! Но вие не усещате.” (ел-Бакара, 2:-154)” „И не смятай за мъртви убитите по пътя на Аллах! Не, живи са! При своя Господ те се препитават, ликуващи за онова, което Аллах им е дарил от Своята благодат, и се радват за онези, които [ще ги последват, но] все още не са ги настигнали, че няма страх за тях и не ще скърбят.” (ел-Имран, 3:-169-170)

Мъченичеството (шехидликът) в нашата религия е едно от най-великите санове. Пейгамбера ни (с.а.с.) съобщава, че всички грехове на шехидите ще бъдат опростени, с изключение на кул хаккъ (правата на рабите). (Муслим, Имарет, 118)

„О, шехиде, син на шехид, не искай от мене гроб;

Пейгамберът е този, който те чака с отворени обятия.

Мехмед Акиф Ерсой

Сега е ваш ред

Какъв е смисълът шехидите да са заедно с пейгамберите? Обяснете.

ОБОБЩЕНИЕ НА РАЗДЕЛА

Значението на обичта в ислямския ахляк е изключително голямо. Тя е дар за хората от Аллах и доказателство за съществуването Му. Според нашата религия истински достойният за обич е Аллах, който обича много своите създания. Наше основно задължение е да го обичаме, да Му служим с обич, да извършваме добри дела.

Пейгамберите са хора, които разпространяват посланието на Аллах и го прилагат в живота си. Ние учим религията си чрез нашияПейгамбер. Ето защо Всемогъщият Аллах иска от нас да вземем за пример Неговия любим Пейгамбер–обичта към него е свързана с тази към Аллах. Този, който обича Аллах, обича и Неговия Пейгамбер. Ние показваме уважение и обич към Пейгамбера, защото е Пратеник на Аллах.

Човекът според нашата религия е достоен за обич, защото е раб на Аллах и е сътворен по най-красивия начин. Има връзка между това да обичаме хората и да обичаме Аллах. Един от случаите, в които можем да изразим обичта си към Аллах е като помагаме на тези, които Той е създал и като сме състрадателни към тях. Можем да покажем нашата обич към хората като зачитаме правата им.

Нашата религия отдава голямо значение на семейството в което се създава обич, щастие, състрадание и спокойствие от неговите членове. Нашите родители показват голяма обич и състрадание към нас, полагат усилия за израстването и развитието ни. Стремят се да станем добри хора. В замяна на това очакват единствено обич. Всемогъщият Аллах иска от нас да покажем обич и състрадание към родителите ни.

Трябва да действаме със състрадание спрямо животните и другите организми в околната среда. Ако обичаме създанията и се грижим за тяхното добро, Аллах също ще ни обича. Нашата религия ни наставлява да сме състрадателни към всички живи същества. Не трябва да сме жестоки към животните, които са създадени за нас, а да ги защитаваме. Можем да покажем обичта си към околната среда като я опазваме и подобряваме. Усилията, които полагаме за разкрасяването й допринасят за благоденствието и на другите живи същества.

Това, което държи на крака народите, са ценностите, осигуряващи единството и сплотеността между индивидите, обичта към родината и знамето, които са ни поверени от прадедите ни, извоювали ги с големи усилия. Наш основен дълг е да научим колко трудно са постигнати те, да защитим повереното и да го подобрим. Всичко, което трябва да направим за издигането на родината и народа ни е знак за обичта ни към тях.

Нека почиват в рахмет всички наши шехиди, дали живота си, за да живеем спокойно и в мир, заедно с това да почитаме и нашите газии.

Шехид и гази са най-достойните хора, получили този сан в защита на вярата и родината.

ДА ПРЕГОВОРИМ РАЗДЕЛА

1. Как да покажем обичта си към Аллах?

2. Обяснете връзката между обичта към Аллах и Пейгамбера.

3. Как да покажем обичта си към хората?

4. Защо трябва да обичаме родителите си?

5. Какво трябва да правим, за да защитим животните и околната среда?

ТЕСТ

2. За какво се говори в айета ”Аллах е много състрадателен”?

A) Обичта на Аллах

Б) Обичта към Пейгамбера

В) Обичта към хората

Г) Обичта към родината

3. Коя е основната обич в ислямския морал?

A) Обичта към родителите

Б) Обичта към Пейгамбера

В) Обичта към животните

Г) Обичта към Аллах

4. Кое от долуспоменатите не е показател за нашата обич към родителите?

A) Обичането на родителите

Б) Мразенето им

B) Вършенето на добро за тях

Г) Копнеенето за тях

5. Кое от долуспоменатите се счита за жив, въпреки че е мъртъв?

А) Дете

Б) Растение

В) Шехид

Г) Гази

VII

РАЗДЕЛ

МОДЕЛИ НА ПОВЕДЕНИЕ ОТ ЛИЧНОСТИ ЗА ПРИМЕР

1. Ахмед Йесеви: Обичта към служенето (хизмет)

2. Юнус Емре: Обичта

3. Мевляна: Толерантността

4. Хаджи Бекташ Вели: Обичта към хората

5. Мимар Синан: Професионалната отговорност

ОТНОСНО РАЗДЕЛА

Културната ни история е достатъчно богата, за да се похвалим с нея. При формирането й са изиграли роля много известни личности. Морално-религиозните прозрения, развити от тях, продължават и днес да влияят върху разбирането за живота в нашето общество.

Гордеем се с това, което са направили и можем да ги определим като културната динамика на обществото. Те са имали много важна роля във формирането на съзнание за универсалните и същностни за културата ценности като обич, любов към работата, професионална отговорност, толерантност, обич към хората и родината. Опознаването на тези именити личности ни помага да сме наясно с културното ни наследство, да се самоопознаем по-добре.

УЧЕБНИ ЦЕЛИ

След като прочетете внимателно раздела:

1. Ще знаете имената на някои от нашите личности – модел за подражание.

2. Ще научитеи образцовите им постъпки – модел за подражание.

3. Ще обясните защо трябва да се възползваме от познанията ни за личностите – примери.

ИЗУЧАВАНЕ НА РАЗДЕЛА

1. Мислете постоянно дали сте постигнали целите, поставени в нея. Прочетете отново темите, които мислите, че не сте разбрали.

2. Извършете непременно дейностите по изследване и проучване.

1 Ахмед Йесеви: Обичта към служенето (хизмет)

Ходжа Ахмед Йесеви (?-1161) е един от най-значимите личности, който е изиграл съществена роля в приемането на исляма в Анадола, възприемането на исляма от турците и в изграждането на социално-културната структура, която продължава и до днес. Ахмед Йесеви се родил през втората половина на XI-ти век в град Сайрам, който се намира в границите на днешен Казахстан. Загубил първо майка си, а после – баща си, Йесеви остава сираче в ранна възраст и израства при сестра си. След това се установява в Йеси (днес известен като гр. Туркистан) заедно със сестра си. Получава името Йесеви от „Йеси” където получава основното си образование и под влиянието на който се оформят възгледите му. По-късно заминава за намиращия се в границите на днешен Узбекистан – Бухара, където завършва образованието си.

Ходжа Ахмед Йесеви е роден в образовано и почтено семейство. Получил е добро образование в регионалния научен център каквото било медресето на град Бухара. Там учил както религиозни, така и други науки на времето си, получавал е уроци по суфизъм от големия учен за тази епоха – Юсуф Хемедани. След това се е върнал в Йеси, където останал до края на живота си. Тук е възпитал десетки хиляди ученици, развил е ученията си, базирани на Корана и Сюннета. Въпреки че владеел много добре персийски и арабски език, той написал поемите си „Хикмет” (Мъдрост) на елементарен турски, за да могат широките народни маси да ги разберат.

Дервишите, възпитани от Ахмед Йесеви, са изиграли важна роля в приемането на исляма в областта Туркистан[1] и емигрирайки на запад допринесли за навлизането на ислямските учени от Туркистан в Анадола (днешната азиатска част на Турция) за приемането на исляма в Анадола помогнали обучените от Йесеви дервиши, познати като „анадолски дервиши”. Дервишите Юнус Емре и Хаджи Бекташ Вели са известни като духовните поддържницина Йесеви. Понеже възпитал много ученици, бил наречен с прозвището „Ходжа” в смисъл– възпитаващ и обучаващ.

Методът за „Разпространяване на исляма” на Ходжа Ахмед Йесеви и неговите последователи се нарича „Хикмет” (мъдрост) и е украсен с пословици, поговорки и разкази. В него са вплетени обичта и обединението, насърчението и душевния подем, надеждата и усмихнатото лице. Според изследователите Ахмед Йесеви е именувал стихотворенията си „Хикмет“, вдъхновен от кораничния айет ”Призовавай към пътя на твоя Господ с мъдрост (хикмет)” (ен-Нахл, 16:-125). Този метод, в съответствие с духа на Корана, е и необходимост на принципа на обръщение към хората според „Равнището на разума и разбирането на хората”. Неговата фраза показва чувствителността му по този въпрос:

„Нямат ни живот, ни вяра тези без обич.

Казах им думите на Пратеника, попитаха за смисъл.

Колкото и да им говоря – ни чуват, ни разбират?

Ако река на незнаещия, сърцето му се втвърдява, о, приятели.”

Според него, вярата в Аллах и уповаването в Него показва, че всичко се концентрира във вярата в Аллах. Зрелостта на вярата се отразява в ползата за човека и обществото. Той вярва, че индивидуалният и обществен мир и щастие са възможни само със силната обич към Аллах.

Да помислим

Според Йесеви вярата на един човек трябва да бъде отърсена от светските интереси и очаквания, да бъде искрена и да не се очаква нещо. Това се нарича ихляс. Един мюсюлманин с ихляс трябва да е с характер, без лицемерие, показност и материални изгоди.

Ахмед Йесеви наставлява към хората да се подхожда с благ език, усмихнато лице и толерантност, независимо от езика, религията, расата и пола. Дейността в услуга на човека е заповед на исляма, защото той е висше създание. Обичта към човека и към Аллах се развиват взаимно свързани. Този, който вярва с обич и уважение в Аллах, подхожда по същия начин към хората.

Според Ахмед Йесеви, човекът за да достигне до най-високия духовен пост, освен задълженията си към Аллах, е длъжен да опознае себе си, да разбере мястото и отговорностите си в обществото.

Аллах ще е доволен от този раб,

Питащият за скитниците, сираците и бедните.

Ахмед Йесеви е отделил специално внимание на образованието на жените съобразно наложения от исляма принцип за равенството на правата и отговорностите между жените и мъжете. Той е отдавал голямо значение на равенството между жената и мъжа в труда, производството, управлението, социалните права и дейности, в участието на жените в неговите уроци, като дори поради тези причини бил предмет на жалби пред султана по това време.

Според Йесеви една от най-важните черти, които се изисква от един мюсюлманин, е обичта към служенето: човекът трябва да изкарва прехраната от собствения си труд, както и да работи в полза на обществото. ”Правото на човек” (кул хаккъ),”Обществените права” (âмме хаккъ), живеенето на гърба на друг са права, които Аллах не прощава.

Когато се вгледаме в поемите на Ахмед Йесеви виждаме, че той бил силно обвързан към сюннета на Хз. Мухаммед (с.а.с.). Ахмед Йесеви отдавал особено значение за възприемането на добрите нрави на Пейгамбера ни. По-специално, оценявал хуманноста и ползите от спазване на правата на другите и възприемал като опасни егоистичните постъпки. Силно привързан бил към моралните принципи като подпомагане на угнетените, да прощаващ, да си състрадателен, да не си коравосърдечен.

Бъди мехлем, където има сърце разбито.

Бъди приятел, където и да намериш угнетен.

Бъди съзерцаващият Лика на съдния ден

Далеч съм от онези, които казват „аз” или „ти”.

Ахмед Йесеви считал, че начело на мъдростта стои обичта към Аллах, което е същността на исляма. За да изпиташ обич, първо е необходимо да забравиш собствената си душа, интересите и ползите и да мислиш за другите. Въпреки това, за да се достигне обичта на Аллах, трябва да бъдат преминати някои стъпала на моралната зрелост. Основният начин за достигане на зрелостта преминава през служенето на хората, удовлетворяването на техните потребности, разбирането на социалната солидарност.

Ахмед Йесеви считал за религиозен и морален дълг освобождаването на човека от егоизъм и съчувствието към проблемите на другите. Отразявал в стихотворенията си някои от основните особености на обществения живот – помагане на бездомните и угнетените, изпадналите в затруднения, задоволяването с това, което притежаваш, постигнато чрез труд, разграничаването от придобилите земно имане с използване правото на другите и алчността.

Когото и да видех, служех, ставах раб.

Като пръст, път ставах по твоите пътища.

Ставах пепел, изгарящ обичащите и гаснещ.

Ставайки мехлем, ето че слязох под земята.

Организацията „Ахи”[2] заимства основната си философия от Ахмед Йесеви. Вдъхновени от неговите поучения търговците, през XIV-ти век в Анадола се събирали сутрин пред чаршията и преди да отворят магазините си, са давали дума, че ще прилагат моралните принципи в търговията.

2 Юнус Емре: Обичта

Когато стане дума за „обич” първото име, за което се сещаме, е Юнус Емре (1239-1320) Той e тюркменски дервиш, живял през XIII век. На различни места има гробове, които се считат, че са негови. Починал е на около 80 години. Юнус Емре се появил на бял свят в период, в който поради монголската инвазия държавната власт в Анадола била нарушена, хората били в отчаяние. Със своята лирика създава слънце от обич, с който обяснява, че избавянето от това отчаяние и хаос, е възможно с ценностите на исляма като духовен мир, обич и толерантност.

Обичта е да обичаш Аллах, цялото човечество и битието. Обичта изисква да уважаваме другите. Като естествен резултат от обичта в обществото се изгражда силна верига на искрена връзка и приятелство. Обичта е дело на душата. Ценността й могат да разберат само онези, в чиито сърца има обич. Тя няма равностойна на себе си. Обичта не очаква някаква полза от обичания обект. Обичта е тази, която свързва всички видове живи същества.

Липсата на обич създава негативни емоции в хората. Гняв, неприязън и неразбиране се причиняват от отслабване на братските връзки и от липсата на обич.

Да помислим

Най-често използваните думи в стиховете на Юнус Емре са обич и любов. Обичта е близост, предразположение към Аллах и всички създадени от Него същества.

Обичта е чувство, което предразполага човекът да показва интерес и обвързаност към нещо или към някого.

Всичко в идеята на Юнус Емре се основава на обичта. Благодарение на тези чувства, сред хората се затвърдяват чувствата на братство, единство и сплотеност. Основната цел на обичта е обичта към Аллах. До Него се достига единствено с обич. Хората и другите същества на земята са достойни за обич, защото са създания на Аллах.

Според Юнус Емре от сухите знания няма полза за никого от духовна гледна точка. И науката (илим) и богослужението (ибадета) трябва да избавят човека да бъде роб на непокорната си душа. Това, което го възпрепятства да достигне тази зрелост е високомерието, гордостта и омразата. Юнус, повеждайки битка срещу гордостта и омразата, казва:

Знанието е, за да Го познаваш,

знанието е, за да познаваш себе си.

Ако ти не познаваш себе си,

то тогава какво четене ще е то!

Сърцата, изпълнени с обич към Аллах, са достойни за уважение. Да оскърбиш и огорчиш душата на един човек, означава да огорчиш Аллах. Човешкото сърце е свято място, затова трябва да сме безкрайно всизкателни в уважението си към него. Затова Юнус Емре е казал:

Сътвореното любим,

заради Твореца ний!

Веднъж, ако си разбил сърце

Не е това молитва, която ти се кланяш,

Душата е престолът господен.

Господ погледна към душата.

Ако си разбил едно сърце.

Нещастен си и на двата свята.

Обръщането към Аллах и душевният възторг на хората произтича от обичта. Аллах е създал човека по най-прекрасен начин на земята. Това, което пресъздава човека като човек, е обичта, която го увековечава. Превръщането в легенда на Меджнун, непреходността на Емрах, силата на Керем, пробиването на планините от Ферхад и хилядите любовни герои в сърцата на хората се дължат на изпълнените им с обич души.

Колкото е необходим дъждът в пустините и степите за семената под почвата, толкова и човек има потребност от обич. От момента на раждането си бебетата изпитват голяма необходимост от обичта на майката, за да се развиват и с тази обич израстват и съзряват. Развитието на личности без обич остава незавършено.

Юнус Емре разбирал обичта като близост, предразположение към Аллах и към всички негови създания. Казвайки:

Елате да се запознаем.

Да улесним начинанието.

Да обичаме и да бъдем обичани.

Светът няма да остане на никой.

Аз не съм дошъл за борба.

Моята работа е любовта.

На приятеля дома са сърцата,

Дойдох да спечеля сърца.

Той приветства хората от сърце и украсява сърцата с обич. Само този стих е достатъчен, за да се види неговия светоглед и обич към човечеството.

В своите стихотворения подчертавал, че не прави разлика между хората и иска всички народи да са еднакви. Тези, които дискриминират по цвят, религия, език, раса, макар да изглеждат мюсюлмани, ще се считат за противопоставили се на Аллах.

Юнус Емре бил влюбен. Влюбен до такава степен, че вярвал, че всички проблеми ще свършат с любовта:

”С идването на любовта всички недостатъци ще свършат”.

„Чуйте, ей, приятели, любовта прилича на слънце.

Сърце без любов прилича на черен камък.

Сърцето с любов свети и се превръща в мек восък.

Коравите сърца почернели приличат на люта зима.”

Според Юнус Емре това, което възпрепятства човека да бъде човек, е липсата на обич и наличието на омраза и той прокламирал, че се бори против това.

„Името ни е клети.

Врагът ни е омразата.

Ние не пазим злоба към никого.

Всичко живо е еднакво за нас.”

Светът на Юнус Емре е обичта. Според него и целта и мъдростта на живота са обич. Човек може да я види във всяко същество във вселената. Ето защо живите същества заемали важно място в света на Юнус. Особено цветето сред растенията и пролетта измежду сезоните имали специално значение за него.

„Обичта”, която от Адем насам обвива изцяло човека с божественото си проявление, днес е източник на изцеление за проблемите, избавление за болестите, лоялност за влюбените. До съдния ден, докато динамиката на живота е обичта, в обществата няма да има болки, проблеми, войни, бунтове, а ще бъдат съставени от щастливи и мирни индивиди, в които ще надделее социалният мир.

3 Мевляна: Толерантност

Мевляна Джеляледдин Руми е роден на 30 септември 1207 в град Балх, област Хоросан в пределите на днешен Афганистан. Починал в гр. Кония (Турция) през 1273 година на 66 – годишна възраст и е погребан в гробницата му там. Бащата на Мевляна бил Бахаеддин Велед, един от изтъкнатите граждани на град Балх, който приживе получил титлата „султанът на знанието”. Майка му е Мюмине Хатун, дъщеря на емира на Балх.

Поради някои политически събития и монголските нашествия в годините 1212-1213 бащата на Мевляна – Бахаеддин Велед бил принуден да напусне Балх заедно със семейството си. Първата спирка на Бахаеддин Велед била Нишабур – тук се срещнал и с известния суфи Феридюддин Аттар. Оттам се отправил към Багдад и след това към Мекка чрез пътя за Кюфе, после след извършване на хадж се върнал към Дамаск, след което отишъл в Малатия, Ерзинджан, Сивас, Кайсери и най-накрая се установил в гр. Караман.

През тези години голяма част от Анадола се намирала под владичеството на Анадолската селджукска държава, която изживявала своята златна ера. Султанът й – Аляаддин Кейкубад поканил Бахаеддин Велед от Караман в столицата Кония и поискал да се засели там. Когато пристигнал в Кония Мевляна бил на 22 години.

През XIII-ти век, когато живял Мевляна, в Анадола царяло смут и неспокойствие. Заради монголското нашествие започнали грабежи, възникнали войни вследствие на което народът изпаднал в голямо затруднение. По време на този период, дошлите от Централна Азия и установили се в Анадола „Дервишите от Хорасан”, Хакашъци, за да изведат народа на Анадола от тази трудна ситуация, наставлявали населението да са задружни, да се обичат един друг и разяснявали универсалните морални принципи на исляма.

Мевляна получил религиозното си образование от един от най-великите учени по това време - Сейид Бурханеддин, който дошъл от Тирмиз и се заселил в Кайсери. След това пътувал към важните за времето си научни центрове като Халеп (Алепо) и Шам (Дамаск) и след около 5 години на обучение се върнал обратно в Кония.

Мевляна, който достигнал значително ниво в суфизма, призовал цялото човечество към любов и толерантност, отворил вратите си за всички, превърнал се в пътеводител за всеки желаещ, независимо от религията, убеждението и националността.

Ние дойдохме, за да обединяваме, а не да разделяме,

Джемаатът е рахмет, раздялата – наказание.

Толерантността на Мевляна произтича от ценността, която придава на човека. Според Мевляна човекът е най-съвършеното творение на Аллах. С това разбиране винаги е играл важна роля в обединяването и интегрирането между хората, разглеждал ги е като едно цяло без да създава „други” с оглед на религия, език, раса, убеждение. В този смисъл е имал разбирането за подготвяне на хора от различни култури за живот в атмосфера на толерантност. Неговите думи: „Всеки пейгамбер, всеки евлия има свой начин (на разпространение на исляма). Но нали всички са повод за достигане на народа до Истината” (Месневи, I/40) са в синхрон с основното правило на исляма, че в „джемаата има рахмет, а в раздялата – азаб (наказание)”.

В произведението си „Месневи“, Мевляна определя любовта, състраданието, обичта, услужването, толерантноста, смирението и братството като характеристика на човека, а гневът и похотта като непристойно поведение. (Месневи, 1/195) Той е известен и с думите си:

В състраданието и милосърдието – бъди като слънце.

В прикриването на недостатъците на другите – бъди като нощ.

В гнева и сприхавостта – бъди като мъртъв!

В смиреността и скромността – бъди като земя.

В търпимостта– бъди като море.

Или изглеждай такъв, какъвто си,

Или бъди такъв, какъвто изглеждаш!

Мевляна се опитал да предяви изключително разбиране за толерантност, което да обхване не само мюсюлманите, а цялото човечество. Мислите и философията на Мевляна, са: ”Ела, ела …какъвто и да си, пак ела. Нашият дергях (който е ислямът) не е дергях на безнадеждността. И сто пъти да си развалил покаянието си, пак ела!” в много страни днес получават значително внимание. Западняците проявяват все по-нарастващ интерес към мислите на Мевляна.

Произведението „Месневи“на Мевляна е едно от най-големите символи на толерантност в ислямския свят и е преведено на много езици по света.

В днешния свят, в който хората са принудени да живеят в по-различна културна и религиозна среда от собствената си, най-необходимото нещо, за да имат спокойствие и увереност, е толерантността и обичта, които съставляват същността на мисълта на Мевляна. Съвременният човек все повече изпитва необходимост от ръководството на мъдри хора като Мевляна.

4 Хаджи Бекташ-и Вели: Обичта към хората

Хаджи Бекташ-и Вели е роден около 1248 г. в град Нишабур, Хорасан. Началното си образование получил в Нишабур в един от най-важните центрове на обучение по това време. След като напуснал Хорасан, минавайки през Наджаф, Мекка, Медина, Йерусалим, Халеб, Елбистан, Сивас, Кайсери и Кършехир се заселил в тогавашния Сулуджа карахьоюк, днешен Хаджи Бекташ. Хаджи Бекташ-и Вели идва в Анадола през 1281 г. и умира в Сулуджа карахьоюк (област Кършехир) на 92 години. Гробът му се намира в община Хаджи Бекташ към гр. Невшехир (Турция), където прекарал голяма част от живота си.

Смята се, че бил силно повлиян от идеите на Ахмед Йесеви и ги разпространил в Анадола. С монголската инвазия в Анадола и рухването на Анадолската селджукска държава, когато народът изпаднал в нещастие поради политически и социално-икономически проблеми, той успял в основаната от него духовна школа да събере хората в съюз. Изиграл е важна роля в обединението на хората в Анадола, особено в планинските райони, където не знаели друг език, освен турския, да живеят в толерантност, обич, единство и солидарност. Известните по това време представители на социалните институции в Анадола като организациите Газиян-ъ рум, Ахиян-ъ рум, Абдалан-ъ рум и Баджиян-ъ рум[3], били организирани и развити под духовното му ръководство. Създаденото от него суфийско братство носи неговото име Бекташия. „Макалят“ е най-важната книга на Хаджи Бекташ-и Вели, който бил искрено привързан към Корана и сюннета на Хз. Мухаммед (с.а.с.).

Хаджи Бекташ-и Вели работил за създаването на мирно и спокойно общество, където различни по вяра, език и убеждение хора се обединяват чрез връзките на обич и толерантност. Негови са думите „Не накърнявай дори, ако си накърнен.”

Да помислим

Според Хаджи Бекташ-и Вели в основата на религията стои обичта; а в основата на обичта - сърцето на човека. Той твърди, че човек не може да си добър мюсюлманин без да бъдеш добър човек. Същността на добрия човек изразява с поговорката си: „Не кради, не злослови и не блудствай.”

Според него ”Обичта и състраданието е човешко; гневът и похотта– качество на животните.”

В своите поеми Хаджи Бекташ-и Вели говори за универсалните морални принципи. Обяснява колко важни и необходими от гледна точка на индивидуалния и обществения живот са добрите морални принципи като търпение (сабър), доволство (канаат), свенливост (хая), щедрост (керем) и печелене по разрешен начин (хелял) и колко лоши са редица постъпки като лицемерие (рия), високомерие (кибир), завист (хасед), измама (ялан), клюкарство (гъйбет), незаконна печалба (харам) като дава примери с айети и хадиси.

Хаджи Бекташ-и Вели в своя живот взел присърце обичта, толерантността и с тези характеристики спечелил признателността на хората и станал пример за тях. Посочва, че е научил това разбиране от хадиса на Пратеника на двата свята Хз. Мухаммед Мустафа (с.а.с.): ”Аз съм изпратен, за да довърша красивия морал”.

Зрелостта на Хаджи Бекташ-и Вели по отношение на толерантността обяснява състоянието му на прощаващ, удовлетворен, сладкодумен, усмихнат, изпълнен с обич. Обичта, толерантността и мира в обществото съставляват същността на философията на Хаджи Бекташ-и Вели.

Думите на Хаджи Бекташ-и Вели стигнали до наши дни и широко разпространени сред хората, наставляващи обичта както вече многократно споменахме, са вдъхновени от айети и хадиси. Ето някои от тях:

„Да бъдем единни, многолюдни и жизнени.

Тези, които живеят без труд, не са от нас.

Праведноста е приятелска врата.

Праведноста е чест.

Не забравяйте, че дори и врагаът е човек.

Не обиждайте никой народ и никой човек.

Не накърнявай, дори и да си накърнен.

Образовайте жените.

Не налагай на никого това, което е тежко за теб.

Въздържай непокорната си душа, не кради, не злослови и не блудствай.

Най-голямата книга за четене е човека.

Живей в образцов дом, заслужи това, което си спечелил.

Устоите на пътя ни са науката, прозрението и обичта към човечеството.”

5 Мимар Синан: Професионална отговорност

Като архитект Мимар Синан е един от най-големите архитекти в света. Роден е през 1489 г. в град Агърнас, област Кайсери (Турция), починал е в Истанбул през 1588 г. на 99 – годишна възраст. Погребан е в комплекса на Сюлейманийе джамия в изграденото на негово име тюрбе.

Известно време Мимар Синан работил като офицер в османската армия, след смъртта на архитект Аджем Али станал главен архитект на двореца. Продължил да изпълнява тази длъжност, която днес съответства на Министерството на благоустройството до смъртта си. Мимар Коджа Синан, който е един от най-известните и важни личности в нашата и дори световна архитектурна история, е работил в златната епоха на Османската империя – Явуз Султан Селим, Кануни Султан Сюлейман, Селим II и Мурат III.

Поел голяма отговорност в строителните работи на османската войска, което му дало поле за изява. Според различни източници, Мимар Синан, заедно със своите ученици или архитектите, прикрепени към него, дал на османското общество над 350 обекта, включващи 84 джамии, 52 месджида, 57 медресета, 7 основни училища, 22 тюрбета, 17 имарета[4], 3 болници, 7 акведукта, 8 моста, 20 кервансараи, 35 замъци и дворци, 6 мазета и 48 хамама.

Първата голяма сграда, която изградил в Истанбул, била Шехзаде (Мехмед) джамия. Това е произведение от периода на чиракуването му. Като калфа Синан изградил джамията Сюлейманийе и комплекс към нея, която е един от най-важните строежи на османо-турската архитектура. Джамията Селимийе в Едирне се определя като произведение от майсторския период на Мимар Синан.Тук прави най-широкия купол с диаметър, надхвърлящ 31 м. Джамията Селимийе от конструкцията до пространството, от пропорциите до украшенията й е символ на класическата османо-турска архитектура и много важна структура, която определя нейните правила.

Куполът, който обхваща най-широкия отвор, най-тънките и високи минарета, както и опита и успеха за изкачването на минаретата с балкони с трите неприпокриващи се стълби, са важни примери за инженерния гений Синан.

Мимар Синан се насочвал към новите форми в места, където условията изискват това и създава връзка между старото и новото. С оглед на иновациите, които Мимар Синан внесъл в архитектурната и инженерна област, изграждането на здрави и величествени произведения, които включват всички функции и красоти на изкуството, бил наречен „сер мимаран-ъ джихан ве мюхендисан-ъ девран” (глава на архитектите в света и на инженерите на времето). Фактът, че повечето постройки са все още на крака и продължават да бъдат използвани и след около 400 години, се дължи на взискателността, отдадена както на носещите им системи, така и на положените основи.

Мимар Синан бил натоварен със задачата да реши проблемите на Истанбул, свързани с липсата на вода. Той изградил водни конструкции, известни като Къркчешме, които със своите легла, тунели, водни канали, акведукти за водни пътища достигат дължина над 50 км.

Когато стане дума за професия, се разбира работата, която по принцип дадено лице извършва, за да изкарва прехраната или препитанието си. Във всяка професия етичните принципи и стандарти имат голямо значение. Действията на Мимар Синан се базират на ислямската вяра, защото считал себе си за отговорен към социалните проблеми на хората и това е основната причина неговите произведения да са все още на крака. Въпреки че Синан действал с това съзнание, владеел и обичал архитектурната професия, работил с чувство за огромна отговорност и спечелил много добра репутация, и въпреки че живял във време когато Османската империя е най-мощна и богата, когато починал през 1588 г., не оставил зад себе си никакво богатство.

ОБОБЩЕНИЕ НА РАЗДЕЛА

Във формирането и развитието на историята и културното ни наследство някои именити личности изиграли особено важна роля.

Начело е Ходжа Ахмед Йесеви – живял в Централна Азия през XI и XII век. Според Йесеви най-важните черти, които един мюсюлманин трябва да притежава, е обичта към службата. Ето защо влизането в ущърб на правата на хората, отнемането на това, което е право на обществото, животът на гърба на другия, са грехове, които не се опрощават от Аллах.

Едно от първите имена, които ни идват на ум, когато се каже обич – е Юнус Емре. Той е тюркменски дервиш, живял в Анадола през XIII век. Най-често срещаните понятия в поемите на Юнус Емре са обичта и любовта.

Мимар Коджа Синан е една от най-известните и най-важни фигури в нашата архитектурна история, чиито произведения са все още на крака и които продължават да са пътеводители за новите архитекти.

Мевляна, водещият сред Анадолските дервиши, с принципа за толерантност сред хората винаги е играел обединяваща и интегрираща роля, възприемал е хората като едно цяло без да създава „други” с оглед на религия, език, раса и убеждение.

Хаджи Бекташ-и Вели е един от духовните архитекти на Анадола. Привързан от сърце към Корана и сюннета на Пейгамбера (с.а.с.), подхожда с разбирането „не накърнявай дори, и да си накърнен” и се базира на обичта и толерантността.

[1]. Обширната област Туркистан е исторически регион в Азия между Сибир на север, Тибет, сегашен Пакистан, Иран и Афганистан на юг, пустинята Гоби на изток, и Каспийско море на запад.

[2]. Социално-етическо суфийско братство на търговци и занаятчии.

[3]. Рум, означава римска земя. Както е всеизвестно Анадола преди идването на турците е била територия на Източно-римската империя. В този смисъл Газиян-ъ рум, означава Бойците на римска земя; Ахиян-ъ рум-Търговско занаятчийско суфийско братство на римска земя; Абдалан-ъ рум-Дервиши на римска земя и Баджиян-ъ рум-Съюз на женски дервиши-сестри на римска земя.

[4]. Имаретът е благотворително заведение, широко разпространено в Османската империя между XIV и XIX век. Имаретите са места, в които се раздава безплатна храна на бедни хора, поклонници, дервиши и други.

ДА ПРЕГОВОРИМ РАЗДЕЛА

1. Избройте четирите личности в нашата история, постъпките на които трябва да са модел за подражание.

2. Проучете какъв трябва да бъде моделът за подражание.

3. Проучете ползите на личностите – модел за подражание за нашето общество.

4. За какво се разказва в следния стих на Мевляна ”С примиряването на противоположностите е възможен животът”? Моля, обяснете.

ТЕСТ

1. Против кое от следните лица е подадено жалба до тогавашния султан за това, че е обучавал и жени?

A) Ходжа Ахмед Йесеви

Б) Мевляна Джеляледдин Руми

В) Юнус Емре

Г) Хаджи Бекташ-и Вели

2. Кой поет е написал следното?

Веднъж, ако си разбил сърце

Не е това молитва, която ти се кланяш...

A) Ходжа Ахмед Йесеви

Б) Юнус Емре

В) Мевляна Джеляледдин Руми

Г) Хаджи Бекташ-и Вели

3. Кое от следните произведения не е на Мимар Синан?

А) Джамията Сюлеймание

Б) Джамията Селимие

В) Мостът Буюкчекмедже

Г) Джамията Султан Ахмед

4. Кой е изрекъл думите ”Не накърнявай, дори и да си накърнен”?

A) Ходжа Ахмед Йесеви

Б) Мевляна

В) Юнус Емре

Г) Хаджи Бекташ-и Вели

ОТГОВОРИ НА ТЕСТОВЕТЕ

РАЗДЕЛ I

1. В; 2. Б; 3. Г; 4. Г; 5. A

РАЗДЕЛ II

1. Г; 2. Б; 3. Г; 4. В; 5. Г

РАЗДЕЛ III

1. Б; 2. Б; 3. Б; 4. В; 5. B

РАЗДЕЛ IV

1. Г; 2. A; 3. Б; 4. В; 5. Б

РАЗДЕЛ V

1. Г; 2. Д; 3. Г; 4. В

РАЗДЕЛ VI

1. Б; 2. В; 3. Г; 4. В; 5. В

РАЗДЕЛ VII

1. A; 2. Б; 3. Г; 4. Г